Ерик Сийгъл
Лекари

Превод от английски: Мария Чобанова, Станимир Йотов, Гергана Спасова, Лилия Михайлова, 1994

chitanka.info

На Карън и Франческа

„Най-основният принцип в медицината е любовта.“

Парацелз (1493–1541), „Великото изкуство на хирургията“

„Превърнали сме лекарите в богове и превъзнасяме тяхната божественост, като им предоставяме и телата, и душите си, без да споменавам земните ни блага.

И все пак, колкото и парадоксално да звучи, те са най-уязвимите човешки същества. Самоубийствата при тях са осем пъти повече от усреднената цифра за цялата страна. Процентът на наркоманите е сто пъти по-висок. И понеже им е до болка известно, че не могат да живеят така, както очакваме от тях, терзанията им са неимоверно големи. Напълно им съответства названието «ранени лечители».“

Барни Ливингстън, доктор по медицина

„… Всяка година седем класа студенти, завършващи медицински институти в Съединените щати, се отдават на наркомания, алкохолизъм или самоубийства.“

Дейвид Хилфайкър, доктор по медицина, „Лекуване на раните“

Пролог

С едно-единствено изключение те бяха бели. И с пет изключения — всичките мъже.

Някои бяха блестящо интелигентни, почти гениални. При други геният граничеше с лудост. Един бе изнасял рецитал на виолончело в Карнеги Хол, друг беше играл професионален баскетбол в продължение на година. Шестима бяха написали романи, два от които вече издадени. Един се оказа пропаднал свещеник. Друг идваше от трудово-възпитателно училище. Всички бяха изплашени до смърт.

В тази светла септемврийска сутрин на 1958-а ги бе събрал общият за тях статут на първокурсници в Харвардския медицински институт. Бяха дошли в зала Г да чуят приветственото обръщение на декана Къртни Холмс.

Чертите му бяха сякаш прерисувани от римска монета. А маниерите му създаваха впечатление за човек, роден със златен часовник и ланец вместо пъпна връв.

Не беше необходимо да призовава за тишина. Просто се усмихна и слушателите притихнаха.

— Господа — започна той, — всички вие заедно ще се впуснете в едно славно пътешествие към пределите на медицинското познание, откъдето ще започнете собствени изследвания във все още неопознатите територии на страданието и болестта… Някой от вас в тази зала може би ще открие лек за левкемията, диабета, хроничната кожна еритематоза или смъртоносната хидроглава карцинома.

Той направи съвършено отмерена драматична пауза. После добави с блясък в светлосините си очи:

— А може би дори и за обикновената простуда.

Разнесе се одобрителен смях.

Среброкосият декан сведе глава, вероятно за да покаже, че дълбоко се е замислил. Студентите напрегнато чакаха.

Когато най-сетне вдигна поглед и заговори отново, гласът му беше по-мек, една октава по-нисък.

— Разрешете ми да завърша, като ви открия една тайна — толкова унизителна за мен да я произнеса, колкото и за вас да я чуете.

Той се обърна и написа нещо на черната дъска.

Две обикновени цифри — числото двайсет и шест.

Озадачено жужене изпълни залата.

Холмс изчака, докато тишината се възстанови, пое си дъх и впери поглед право в слисаната аудитория.

— Господа, настоявам да впишете това в паметта си: на света съществуват хиляди болести, но медицинската наука има опитно доказани лекове за двайсет и шест от тях. Останалото е… догадки.

И това беше всичко.

Със стегната войнишка стойка и гъвкавост на спортист той слезе от подиума и напусна залата.

Публиката беше твърде смаяна, за да аплодира.

Част I

Невинност

Те идват в новия свят голи,

студени, неуверени във всичко,

освен че идват…

Сега това е само дръзкото достойнство

на появата. Все пак голямата промяна

е настъпила: дълбоко впили корени,

започват те да се пробуждат.[1]

Уилям Карлос Уилямс (1883–1963), педиатър и поет

1.

Барни Ливингстън беше първото момче в Бруклин, видяло Лора Кастелано гола.

В една лятна августовска сутрин той навърши пет години и както се разхождаше в задния двор, непознат глас го поздрави:

— Здрасти!

Барни погледна към съседната градина. През оградата надничаше русокосо момиченце горе-долу на неговата възраст. Бодна го носталгия по предишните наематели, сред които имаше един страхотен играч на пънч-бол[2] на име Мъри. А доколкото беше разбрал, новите дори нямаха момче.

Затова Барни бе изненадан, когато, след като се представи, Лора предложи да играят на топка. Сви колебливо рамене в знак на съгласие и отиде да донесе своя Сполдийн[3].

След минута се върна, стиснал малка гумена топка, розова като дъвка; момиченцето стоеше в средата на градината.

— Как влезе тук? — попита той.

— Прескочих оградата — отговори тя безгрижно. — Хайде, vamo nos[4], хвърли ми една висока.

Объркването на Барни беше разбираемо и той изпусна топката, но Лора ловко я хвана и я запрати обратно към него. Момчето все още бе смутено, тъй като седемгодишният Мъри имаше нужда от помощ, за да се прехвърли през оградата, а Лора я бе прескочила с лекота. След като поиграха половин час, Барни реши, че Лора спокойно може да замести Мъри — всъщност тя го биеше по точки. Той бръкна в джоба си, извади пакет цигари с етикет „Лъки Страйк“ и й предложи една.

— Не, благодаря — отговори тя, — баща ми казва, че имам алергия към шоколад.

— Какво е алергия?

— Не знам точно — призна момичето. — По-добре да попитаме моя papacitо[5]. Той е лекар.

Внезапно я осени една идея.

— Защо да не поиграем на „лекар и пациент“?

— Как се играе?

— Ами първо аз те „преглеждам“, после ти мене.

— Нещо ми се вижда скучно.

— Трябва да си събличаме дрехите…

— Така ли? — можеше пък в края на краищата да се окаже интересно.

Приемните часове се проведоха под един стар дъб в долния край на градината на семейство Ливингстън. Лора накара Барни да съблече раираната си ризка без яка, за да провери дали гърдите му са здрави. Това бе извършено с помощта на въображаем стетоскоп.

— Сега си свали панталоните!

— Защо?

— Хайде, Барни, такава е играта.

Той с неохота събу сините си панталонки и остана по долни гащета — вече започваше да се чувства като глупак.

— Свали и тях! — нареди малката лекарка.

Барни плахо погледна през рамо да види дали някой не ги гледа от къщата, и смъкна последния атрибут от облеклото си.

Лора го огледа подробно, като обърна специално внимание на малкото махало между краката му.

— Това ми е кранчето — не без гордост обясни той.

— Повече прилича на пенис — отговори тя с клинична безпристрастност. — Както и да е, добре си. Можеш да се облечеш.

Докато той с удоволствие се подчиняваше, Лора попита:

— Искаш ли сега да играем на нещо друго?

— Не е честно, сега е мой ред да съм лекар.

— Добре.

За секунда тя се съблече напълно:

— Божичко, Лора, какво е станало с твоя… нали се сещаш.

— Аз си нямам такова — някак замислено отговори тя.

— Леле божке! Защо?

В този момент пронизителен глас прекъсна консултацията:

— Бааарнии! Къде си?

Беше майка му, застанала на прага на задната врата. Той припряно се извини и надникна иззад ствола на дървото.

— Тук съм, мамо.

— Какво правиш?

— Играя си е едно дете.

— Кое?

— Едно момиче, казва се Лора и живее до нас.

— А, новото семейство! Попитай я дали иска сладки и мляко.

Едно дяволито личице се подаде от дървесното си скривалище.

— Какви сладки? — запита Лора весело.

— Курабийки и смокинови хапки — поясни мисис Ливингстън усмихната. — Господи, какво сладко момиченце си ти!

Техният детски рай, наречен Бруклин, беше пълен с радостни звуци: дрънченето на тролеите, примесено с песента на камбанките, окачени по приказната колесница на Чичко Добричко. А най-вече смехът на децата, когато играеха стикбол[6], пънчбол, та дори хокей на ролкови кънки по улиците.

„Бруклин Доджърс“ не бяха обикновен бейзболен тим, а сбор от забележителни личности — Графа, Пикльото и Попа, които правеха топката на пестил. Дори имаше едно момче, което можеше да бяга толкова бързо, че докато мигнеш, вече се е загубило от погледа.

Сърцата им бяха отдадени на Бруклин.

Та кой го бе грижа, че така и не можеха да бият „Ню Йорк Янкис“?

През 1942-ра обаче беше друго, защото американците все още водеха война на три фронта: в Европа срещу нацистите, в Тихия океан срещу ордите на Тоджо[7] и у дома срещу Оу Пи Ей — отговорен изпълнителен орган, назначен от президента Рузвелт да разпределя жизнено необходимите продукти за гражданското население, та войниците да имат най-доброто от всичко.

Така докато фелдмаршал Монтгомъри нападаше Ромел при Ел Аламейн, а генерал-майор Джими Дулитъл бомбардираше Токио, там, в Бруклин, Естел Ливингстън се бореше за допълнителни купони за месо, за да може да подсигури здравето и растежа на двамата си малки синове.

Съпругът й Харълд беше мобилизиран преди една година. Учител по латински в средното училище, сега той се намираше в една военна база в Калифорния и учеше японски. Семейството му научи само, че бил в нещо, наречено „Интелиджънс“[8]. Това било много подходящо, обясни Естел на двамата си малки синове, тъй като баща им бил всъщност много, много интелигентен.

По някакви необясними причини бащата на Лора, д-р Луис Кастелано, изобщо не беше мобилизиран.

— Харесва ли ти Лора, Барни? — попита Естел сина си, като се мъчеше да го прилъже да хапне още една лъжичка каша.

— Да, като за момиче си я бива. Дори може да хваща топки. Обаче говори малко смешно.

— Това е, защото семейство Кастелано са от Испания, миличък. Трябвало е да избягат.

— Защо?

— Лошите хора, наречени фашисти, не ги обичали. И татко затова е в армията. Да се бие с фашистите.

— Татко има ли си пушка?

— Не знам, но съм сигурна, че ако има нужда от пушка, президентът Рузвелт ще се погрижи да му дадат.

— Чудесно! Тъкмо ще може да застреля всички лоши хора в пениса!

Естел беше библиотекарка по професия и всякак се стараеше да обогатява речника на сина си. Този път обаче много се изненада от новонаучената дума.

— Кой ти е говорил за пениси, момчето ми? — запита тя, колкото можеше по-сериозно.

— Лора. Татко й е лекар. Обаче тя си няма.

— Какво, миличък?

— Лора си няма пенис. Аз първо не й повярвах, но тя ми показа.

Естел не знаеше какво да каже. Само разбърка кашата на малкия Уорън и се почуди колко ли пък знае той вече.

С времето Барни и Лора преминаха на по-пристойни игри. На „индианци и каубои“, на „войници и дръпнати“(т.е. японци), като демократично се сменяха от добри на лоши с всеки изминат летен ден.

Изтече една година. Съюзническите войски вече превземаха Италия, а Янките в Тихия океан отново завладяваха Соломоновите острови. Късно една вечер братът на Барни, Уорън, се събуди с плач и висока температура — трийсет и девет градуса и четири. Страхувайки се от най-лошото — отвратителната лятна напаст, детския паралич, Естел бързо уви изпотеното малко момче в една хавлия и го занесе на ръце у д-р Кастелано. Объркан и уплашен, Барни я следваше, по петите.

Луис беше все още буден и четеше медицинско списание в претъпкания си кабинет, но веднага изтича да си измие ръцете, преди да започне прегледа на детето. Големите му космати ръце бяха изненадващо меки и нежни. Барни гледаше със страхопочитание как лекарят прегледа гърлото на Уорън, после преслуша гърдите му, като през цялото време се стараеше да успокоява болното момче.

— Наред е — шепнеше той, — само дишай и издишай, нали, nino[9]?

Междувременно Инес Кастелано изтича да донесе студена вода и гъба.

Естел стоеше, няма от ужас, а Барни се бе вкопчил в гънките на цветния й пеньоар. Най-накрая тя събра смелост да попита:

— Не е ли… нали знаете за кое…?

— Calmate[10], Естела, не е паралич. Погледнете скарлатинения обрив по гърдите и особено увеличените налепи по езика. Нарича се „ягодов език“. Момчето има скарлатина.

— Но това все пак е сериозно…

— Да, затова ще потърсим някой да му предпише пронтозил например или нещо от рода на сулфамидите.

— Вие не можете ли…?

Със стиснати зъби Луис отвърна:

— Не ми е позволено да пиша рецепти. Нямам разрешително да практикувам в тази страна. Е, хайде, Барни ще остане тук, а ние ще вземем такси до болницата.

Докато се возеха в таксито, Луис държеше малкия Уорън и попиваше с гъба врата и челото му. Увереното поведение на испанеца успокои Естел, макар все още да бе озадачена от думите му.

— Но, Луис, мислех, че си лекар. Имам предвид, че работиш в болницата, нали?

— В лабораторията — правя изследвания на кръв и урина — замлъкна и после добави: — В моята страна аз бях лекар, мисля, добър. Преди пет години, когато дойдохме за първи път, учих английски като луд, препрочетох всички учебници и изкарах изпитите до един. Но въпреки това държавната комисия ми отказа разрешително. Очевидно за тях съм опасен чужденец. В Испания членувах в партия, към която не е трябвало да принадлежа.

— Но ти си се борил срещу фашистите.

— Да, но бях социалист — това също е подозрително в Америка.

— Ужасно!

— Добре, можеше да бъде и по-лошо.

— Не виждам как.

— Ами ако ме беше хванал Франко?

В болницата диагнозата на Луис беше незабавно потвърдена и на Уорън дадоха необходимото лекарство. След това медицинските сестри го измиха с гъби, напоени със спирт, за да му свалят температурата. В пет и трийсет сутринта съобщиха, че е по-добре и че може да бъде отведен вкъщи. Луис придружи Естел и момчето до едно такси.

— Няма ли да дойдеш? — попита тя.

— Не. No vale la pena[11]. В седем часа трябва да съм в лабораторията. Ще остана тук и ще се опитам да подремна в дежурната стая.

— Как така се озовах в моето легло, мамо?

— Миличък, когато се върнахме, беше много късно и ти беше заспал на дивана у семейство Кастелано, затова двете с Инес ви пренесохме с Уорън вкъщи.

— Уорън добре ли е?

Барни не беше виждал брат си.

Естел кимна.

— Този безценен д-р Кастелано! Имаме късмет, че живее до нас.

За част от секундата Барни почувства болезнена завист. Бащата на Лора си е вкъщи. Понякога татко му, неговият собствен татко до болка му липсваше.

Ясно си спомняше деня, в който баща му замина. Харълд го беше взел на ръце и го бе прегърнал толкова силно, че Барни усети цигарения му дъх. Сега често го обземаше чувство на самота само като гледаше как някой си пали цигара.

И все пак имаше нещо, което носеше утеха: едно малко правоъгълно знаме с червен кант и синя звездичка на бял фон гордо висеше от предния прозорец на къщата на семейство Ливингстън. То сочеше на всеки минувач, че от семейството има човек, който се бие някъде за родината си (някои къщи имаха знамена с две или дори три звездички).

Късно един декемврийски следобед, когато братята се връщаха от сладкарския магазин с кифли в ръка, Уорън забеляза нещо изненадващо на предния прозорец на мистър и мисис Кан — знаме със златна звездичка.

— Мамо, защо тяхното е толкова хубаво? — измрънка Уорън по време на вечеря.

Естел се поколеба за минутка и тихо отвърна:

— Защото техният син е бил… изключително храбър.

— Мислиш ли, че и татко ще спечели такава звездичка някой ден?

Макар да усети, че пребледнява, Естел се опита да отговори сериозно.

— Такива неща човек никога не знае, момчето ми. Хайде сега си изяж зелето.

След като сложи момчетата да спят, тя изведнъж се сети, че Барни си беше мълчал по време на целия разговор. Дали е разбрал, че единственият син на семейство Кан е бил убит по време на сражение?

По-късно, когато седеше сама на кухненската маса и правеше всичко възможно, за да си внуши, че чашата чай пред нея е всъщност истинско бразилско кафе, Естел си припомни колко често Харълд я убеждаваше, че за него няма никаква опасност. („Никой не стреля по преводачи, мила.“) Но тогава защо правилата за сигурност му забраняваха да разкрие точно къде се намира или какво прави? В Бруклин не минаваше ден, без някое семейство да получи една от онези отвратителни телеграми.

Изведнъж тя чу гласа на по-големия си син. Звучеше съчувствено и успокояващо.

— Моля те, мамо, не се тревожи. Ще се върне.

Застанал пред нея в своята пижама-костюм тип Мики Маус, всичко на всичко шест и половина годишен, Барни се опитваше да успокои майка си. Тя вдигна поглед и се усмихна.

— Как позна за какво си мислех? — попита.

— Всички в училището знаят за Арти Кан. Дори видях една учителка да плаче. Не казах нищо, защото Уорън би могъл да се уплаши. Но с татко всичко ще е на ред, обещавам ти.

— Защо си толкова сигурен? — попита тя.

Той сви рамене и призна:

— Не знам. Но тревогите само ще те натъжат още по вече.

— Прав си, Барни — отрони майка му и силно го прегърна.

В този момент утешителят й внезапно промени темата.

— Нали нямаш нищо против да си взема една курабийка, мамо?

1944-та беше знаменита година. Рим и Париж бяха освободени и Франклин Делано Рузвелт беше безпрецедентно преизбран за четвърти път. Известно време след като американците си възвърнаха Гуам, Харълд Ливингстън телефонира на семейството си чак от Калифорния, за да им каже, че го изпращат оттатък океана. Не можеше да уточни къде, каза само, че щял да помогне при разпита на японски военнопленници. Следващия път щял да им пише с военна поща — онези едва четливи миниатюрни писма, фотографирани на микрофилм и отпечатани на мазна сива хартия.

Тази година отбеляза нов етап и в живота на Луис Кастелано. Държавната медицинска комисия промени решението си и обяви испанския беглец за способен да практикува медицинските си умения в Съединените американски щати.

Макар да се чувстваше доволен и отмъстен, Луис знаеше, че решението им бе продиктувано не толкова от способностите му, колкото по необходимост, защото всеки физически здрав лекар бе мобилизиран от военните. Двамата с Инес бързо превърнаха спалнята на долния етаж в стая за прегледи. „Дайм Сейвингс Банк“ му отпусна заем да си купи флуороскоп.

— Това за какво е? — запита баща си тригодишната Изобел, докато четиримата малки зрители наблюдаваха инсталирането на апаратурата.

— Аз знам — осмели се Барни, — това е да се гледат хората отвътре, нали, д-р Кастелано?

— Прав си, момчето ми — кимна лекарят като погали детето по главата, — но добрите лекари имат по рождение машинка, с която да преглеждат пациентите си от вътре — и той посочи слепоочието си. — Мозъкът е все още възможно най-добрият инструмент за диагностика.

Репутацията на Луис и клиентелата му бързо нараснаха. Предложиха му специално болнично обслужване в „Кингс Каунти“. Сега можеше да изпраща проби там, където по-рано миеше епруветки.

Понякога на децата се позволяваше като специална награда да посетят неговата медицинска светая светих. Барни и Лора получаваха правото да пипнат някои от инструментите и да надникнат в ушите на по-малките с отоскопа, стига обаче после да разрешат на Уорън и Изобел да им преслушат гърдите със стетоскоп.

Бяха като едно семейство. Естел Ливингстън бе особено благодарна за това. Единственият й близък човек беше майка й, която, ако нямаше други детегледачки на разположение, вземаше метрото от Куинс, за да постои при Уорън, докато Естел работеше в библиотеката.

Но Естел знаеше, че момчетата имат нужда от мъжко присъствие, и разбираше защо Барни и Уорън бяха започнали да боготворят косматия като мечок лекар. Луис от своя страна видимо се радваше на новите си двама „синове“.

Естел и Инес станаха добри приятелки. Те даваха заедно дежурства по противовъздушна отбрана всеки вторник вечер и обикаляха тихите сенчести улици, за да се уверят, че във всички къщи са угасени светлините. От време на време поглеждаха към небето да видят има ли следи от вражески бомбардировачи.

Мекият мрак успокояваше Инес и даваше отдушник на мислите й.

Веднъж Естел случайно я попита как понася безсънието и бе изненадана от отговора:

— Не, не ме мъчи. Напомня ми доброто старо време. Единствената разлика е, че сега си нямам пушка.

— Действително ли си се била?

— Да, amigа[12], и не бях единствената жена. Защото Франко разполагаше не само с цялата испанска армия, а също и с regulares — волнонаемници от Мароко, на които плащаше да му вършат мръсната работа. Единственият ни шанс беше да атакуваме и да бягаме. Толкова много бяха ония касапи. И, с гордост мога да кажа, че улучих няколко от тях.

После тя осъзна, че приятелката й е стъписана.

— Опитай се да разбереш — продължи Инес, — онези негодници колеха деца…

— Да, да, ясно ми е за какво говориш… — отговори Естел със заекване, докато се мъчеше да възприеме мисълта, че жената до нея, която имаше толкова нежен глас, всъщност е убивала други човешки същества.

По някаква ирония на съдбата двамата родители на Инес бяха предани поддръжници на десницата, и то не само на Франко, а и на Опус Деи — църква в църквата, която подкрепяше диктатора. Когато единствената им дъщеря, преизпълнена със социалистически идеализъм, ги напусна, за да се присъедини към един отряд на републиканската милиция, те я проклеха и се отрекоха от нея.

— Нямах никого на света, освен пушката и Каузата. Така че в известен смисъл оня куршум ми донесе късмет.

„Какъв куршум?“ — почуди се Естел мислено. Но скоро стана ясно.

По време на обсадата в Малага Инес и още пет-шест лоялисти попаднали в засада по пътя за Пуерта Реал. Когато дошла в съзнание след престрелката, тя видяла небръснатото лице на набит млад лекар, който се представил като „другаря Луис“.

— Дори тогава беше неподражаем. Разбира се, нямахме униформи, ала Луис правеше всичко възможно да заприлича на селянин — тя се засмя. — Но мисля, че изобщо не спираше да работи. Имаше толкова много ранени! Той нито за миг не загуби чувството си за хумор. Всъщност друго и не можахме да вземем със себе си, когато бягахме. Едва бяхме преминали френската граница и я затвориха.

През новата учебна година Барни и Лора се оказаха в същия клас. Наистина беше парадоксално, че когато попаднаха при други трийсет деца, двамата се сближиха повече от всякога. Лора откри колко ценен приятел има в лицето на Барни. Защото той вече можеше да чете.

В действителност онова, което беше привлякло Естел и Харълд Ливингстън един към друг, беше любовта им към книгите. След като Барни навърши три годинки, двамата се редуваха да му дават уроци по четене. За награда му четяха на глас разкази от „Митологията“ на Бълфинч или стихотворения от „Градина на поезията“ за деца. Психологическата им тактика подейства. Апетитът на Барни към книгите беше почти толкова голям, колкото и любовта му към вафлите с ванилен крем.

В резултат на това, седнал на първия чин, той сега превеждаше Лора през трудностите на безсмъртните класически произведения от рода на „Виж Шаро как тича“.

Но пък настоя пред нея, когато му дойде времето, тя да му върне услугата.

На седмия си рожден ден той получи от майка си баскетболен екип заедно с табло, рамка, и истински кош с мрежа, която свистеше при вкарването на добър кош. В нощта преди празненството Луис Кастелано бе рискувал живота и ръката си, за да я закове на дъба у Ливингстънови.

Барни извика от радост и заяви:

— Лора, трябва да ми помогнеш да тренирам — дължиш ми го!

Помощта от нейна страна означаваше да играе защитник на противниковия отбор и да пречи на Барни да вкарва кошове. За негово учудване Лора се оказа много добър играч и вкарваше почти толкова кошове, колкото и той самият.

И въпреки че момчето продължаваше да расте на височина, неговата приятелка си оставаше по-висока.

Германия капитулира на 7 май 1945-а и към края на лятото Япония също се предаде. Никъде радостта не беше толкова голяма, колкото у семейство Ливингстън на улица „Линкълн плейс“, където Барни, Уорън и Естел маршируваха около кухненската маса и пееха „Когато татко се завърне с бодра крачка у дома“. Повече от три години не го бяха виждали.

Харълд Ливингстън се върна у дома. Но не с бодра крачка. Всъщност походката му беше бавна и на моменти несигурна.

Непрекъснато бутани и блъскани от шумни възбудени тълпи от други жени и деца, Естел и двете момчета чакаха със затаен дъх влакът да спре. Преди да се бе заковал напълно на перона, някои от войниците скочиха от вагоните и се втурнаха към близките си.

Барни се надигаше на пръсти, но не можеше да види нито един войник, който да прилича на таткото от неговите спомени.

Внезапно майка му тихо извика:

— О! Ето го!

Тя помаха на някого чак в другия край на перона. Барни погледна натам, но не видя никого. Тоест никой, който да отговаря на спомена му за Харълд Ливингстън.

Видя обикновен човек с нормален ръст и оредяла на челото коса. Просто един блед, слаб и уморен на вид мъж.

„Тя греши — помисли си той, — това не може да е татко. Не може да бъде!“

Естел не можеше да се сдържа повече.

— Харълд! — извика тя и се спусна да го прегърне.

Барни пък държеше ръката на Уорън и наблюдаваше сцената, осъзнавайки, че за пръв път мама ги оставя сами.

— Това ли е нашият татко? — попита малкият Уорън.

— Сигурно — отговори Барни, все още леко объркан.

— Ти нали каза, че бил по-едър от д-р Кастелано!

Барни за малко щеше да каже: И аз така си мислех.

Сега четиримата бяха заедно, а Естел все още държеше съпруга си за ръка.

— Барни, Уорън, колко сте пораснали и двамата — каза Харълд Ливингстън с гордост и прегърна по-големия си син. Барни разпозна някогашната миризма на цигари.

Въпреки тълпата навън те успяха да намерят такси, и то с един много патриотично настроен шофьор.

— Добре дошъл у дома, редник Джо! — приветства го той. — Ама им разказахме играта на швабите, а?

— Съпругът ми служи в Тихия океан — гордо го поправи Естел.

— Абе нацисти, японци, все тая. Все същите задници са. Кажи на съпруга си, че добре е направил.

— Успя ли да убиеш някого? — попита Уорън с надежда.

Харълд бавно отговори:

— Не, синко, само превеждах при разпит на затворници… — гласът му затрепери.

— Не бъди толкова скромен, нека се гордеят децата ти. Явно доста добра работа си свършил, щом си спечелил това „Алено сърце“[13]. Лошо ли те удариха, братле?

Барни и Уорън ококориха очи, но Харълд разсея и последните им надежди за проявен от него героизъм.

— Нищо работа. Просто един снаряд падна много близо до палатката ни. Не бях на себе си известно време, но сега съм съвсем наред. Що ли не свалих тия проклетии, преди да си дойда. Важното е, че всички сме отново заедно.

Но неговите възражения само потвърдиха онова, което Естел бе почувствала в момента, в който го видя на перона. Той беше болен човек.

Когато таксито спря пред къщата на семейство Ливингстън, Луис Кастелано чакаше на предния прозорец на дома си. След секунда той и семейството му бяха вече на улицата и Луис прегърна Харълд с големите си мечешки ръце.

— Години наред си говорих със снимката ти на камината — обясни той. — Имам чувството, че си моят отдавна изгубен брат.

Тази нощ завинаги се запечата в паметта на Барни. Макар че се намираше в дъното на коридора, далеч от затворената врата на спалнята на родителите си, той все пак чуваше гласовете им.

Майка му, изглежда, бе плакала много и сега питаше с глас, лъкатушещ между яда и отчаянието:

— Не можеш ли да обясниш, Харълд? Какво точно означава „трийсет процента инвалидност“?

Баща му се опитваше да я успокои.

— Нищо сериозно, миличка. Кълна се, няма причина да се тревожиш.

После всичко утихна. Откъм спалнята на родителите му не се чуваше никакъв шум. Барни учудено се вторачи във вратата на другия край на коридора.

На закуска той разгледа внимателно лицата на майка си и баща си, но не успя да долови и следа от онова, което се бе случило предишната вечер. Като гледаше как майка му се суети около почти непознат човек, изпита странното чувство, че нищо не разбира. Той тръгна към дома на Лора рано, за да имат достатъчно време да поговорят на път за училище.

Но веднага щом останаха сами, й довери:

— Страх ме е — баща ми… Не знам. Различен е. Май че е болен.

— Да, знам.

— Как така?

— Когато се прибрахме снощи, татко отведе мама в кабинета си и започна да й обяснява нещо за „neurosis de guerra“[14].

— Какво означава това на английски? — запита възбудено Барни.

— Не го знам дори на испански, Барн — призна тя.

В четири часа следобед Естел Ливингстън, която работеше на бюрото си във филиала на Бруклинската библиотека на Арми Гранд Плаза, вдигна поглед и видя Барни и Лора да разглеждат рафтовете с медицинска литература. Тя ги покани в канцеларията си, за да могат да поговорят насаме.

— Моля ви, не се тревожете — каза тя, като се опитваше да звучи убедително. — Той изобщо не е бил раняван. Това е само лек случай на снаряден шок. Бил е много близо, когато е станала голяма експлозия и ще му е нужно известно време, додето се оправи. Но от следващия срок отново ще започне да преподава.

Пое дълбоко въздух и попита:

— Сега чувствате ли се по-добре?

Двете деца кимнаха, без да продумат. После бързо си тръгнаха.

Както бе обещала Естел, същата есен Харълд Ливингстън се върна към педагогическите си задължения в „Еразмус Хол“. И както и преди, неговите ученици го намираха за чаровен и остроумен. Можеше да направи интересна дори „Галската война“ на Цезар. И създаваше впечатлението, че знае наизуст цялата антична литература.

И все пак понякога забравяше да донесе зеленчуци у дома на връщане от училището, дори когато Естел пъхаше списък в джоба на сакото му.

От момента, в който получи баскетболното табло, Барни мечтаеше за деня, когато двамата с баща му ще могат да поиграят на воля.

По време на дългото отсъствие на Харълд той непрекъснато бе преследвал майка си за подробности относно това, какъв е бил баща му „навремето“. Веднъж Естел си спомни за лятото, преди Барни да се роди. По някаква случайност в планинския курорт, където отишли на почивка, имало тенис турнир с участието на гости от други градове.

— Харълд реши да опита — просто за идеята. В колежа бил чудесен играч, въпреки че там, разбира се, нямало отбор по тенис. Както и да е, намери отнякъде ракета, излезе на игрището и след броени минути се класира за финалите! Човекът, който го победи, беше един прогимназиален учител от местния колеж и той заяви, че ако Харълд някога се е бил захванал с тенис сериозно, сега щял да бъде втори Бил Тилдън. Представяш ли си?

Барни не знаеше кой е Бил Тилдън, но определено можеше да си представи човека от снимката над камината, облечен в тенис шорти, как запраща топката чак в другия край на корта. Толкова често си мечтаеше за деня, когато ще може да покаже на татко собствените си спортни умения. Сега най-после моментът беше настъпил.

— Видя ли таблото, което д-р Кастелано закова на онова дърво? — попита небрежно той баща си един съботен ден, колкото да поведе разговора.

— Да — отговори Харълд, — изглежда много професионално направено.

— Искаш ли тримата да хвърлим по една топка — аз, ти и Уорън?

Харълд въздъхна и предпазливо отговори:

— Май че няма да ми стигнат силите да се състезавам с такива живаци, като вас. Но ще дойда да погледам.

Барни и Уорън отидоха да си обуят гуменките и после с дрибъл се отправиха към „игрището“.

Нетърпелив да покаже на баща си какво може, Барни спря на около три метра и половина от коша, подскочи и изстреля топката. За негово нещастие обаче изобщо не улучи таблото. Той поривисто се обърна и обясни:

— Това беше само за загряване, татко.

Облегнат на вратата, Харълд Ливингстън кимна, дръпна дълго от цигарата и се усмихна.

Барни и Уорън едва бяха вкарали няколко коша („Страхотно изпълнение, а, татко?“), когато нечий глас извика гневно през оградата:

— Хей, момчета, какво става, по дяволите? Как така играете без мене!

Беше Лора, ама че работа! Защо й трябваше да се бърка!

— Съжалявам — извини се Барни. — Днес играта е малко груба.

— Я не ме будалкай! — тросна се тя. (Вече бе прескочила оградата.) — Мога да се ръгам наравно с вас.

В този момент Харълд извика:

— Бъди учтив, Барни. Щом Лора желае, нека опита.

Но съветът му закъсня за част от секундата, защото Лора вече бе изтръгнала топката от ръцете на Барни и дриблираше покрай Уорън, устремена към таблото. След като тримата играчи един по един стреляха в коша, Лора се провикна:

— Защо не поиграете с нас, мистър Ливингстън, така ще можем да направим истински мач на половин игрище.

— Много мило, Лора. Но се чувствам малко изморен. По-добре да поспя.

По лицето на Барни премина сянка на разочарование.

Лора го погледна и разбра какво чувства.

Той бавно се обърна към нея и очите им се срещнаха. В този момент те разбраха, че могат да четат мислите си.

Колкото пъти семейство Ливингстън отидеше на вечеря у съседите, Барни неизменно се възхищаваше от умението на Луис да заинтригува Харълд, дори да го направи разговорлив. Лекарят беше човек с огромни апетити — за храна, за вино, а най-много за знания.

Несекващите му въпроси събуждаха учителя у Харълд и той забавляваше Луис с анекдоти из историята на древната римска Hispania, особено с разкритията, че някои от най-великите писатели на империята били испанци по произход — като Сенека, трагика, роден в Кордова.

— Инес, чу ли това? Великият Сенека бил от нашите! — после Луис се обърна към събеседника си и сантиментално въздъхна: — Сега, Харълд, да можеше да ми кажеш, че и Шекспир е бил испанец!

Лора беше възхитена, когато мистър Ливингстън обясни защо тя, която съвсем не приличаше на стереотипните романски „chiguitas“[15], е толкова светлокоса: тяхното семейство несъмнено има келтски предшественици, които са се преселили на Иберийския полуостров.

Когато двамата бащи се преместиха в кабинета на Луис, а майките — в кухнята, Лора каза на Барни:

— Божичко, страшно ми харесва баща ти. Той знае всичко.

Барни кимна, но си помисли: „Да, но бих искал да разговаря с мен по-често.“

Всяка събота следобед родителите на Барни сядаха изпълнени с благоговейно очакване пред радиото, за да чуят мекия глас на Милтън Крос, който съобщаваше кои от големите гласове на Метрополитън Опера ще пеят този ден. Междувременно Луис и Инес извеждаха Изобел на разходка в Проспект Парк.

Така Лора, Барни и Уорън бяха свободни да идат на детското матине в театър „Савоя“ (вход двайсет и пет цента, плюс още пет за пуканки).

Беше време, когато кината не бяха само развлечение, а и даваха съвети за това, колко добронамерено трябва да живеят американците. Рандолф Скот яздеше смело белият си кон в „Територията на лошия“, за да спаси добрите; Джон Уейн („Горе на седлото“) яздеше своя бял кон, за да облагороди — както изглеждаше, с един замах — дивите земи на Запада.

По към тропиците Джони Вайсмюлер в ролята на Тарзан показваше на всяко дете ползата от уроците по плуване, особено ако попаднат във води, където гъмжи от крокодили.

Но най-великият герой между героите беше Гари Купър. Отчасти защото имаше тяло на баскетболна звезда и отчасти защото беше помогнал на испанските партизани в „За кого бие камбаната“. Но особено много, защото беше храбър лекар в „Историята на д-р Уосъл“. Когато излязоха с насълзени очи, след като бяха изгледали две поредни прожекции на филма, Барни и Лора единодушно заявиха, че неговата професия е най-благородната от всички.

Разбира се, сравнително много по-близо до тях имаше един също толкова достоен за възхищение лекар. Луис Кастелано не беше висок колкото Купър, но беше еталон и за дъщеря си, и за Барни (който често си мислеше колко чудесно би било, ако съседът би могъл да бъде и негов баща).

Луис беше поласкан, когато научи за амбицията на Барни, но се отнесе с леко снизхождение към онова, което прие за фантазия у дъщеря си. Беше убеден, че тя ще изживее тази смешно романтична мечта, ще се омъжи и ще има много деца.

Но беше сбъркал.

Особено след като Изобел умря.

[1] Превод на стиховете: Николай Попов — Б.пр. ↑

[2] Вид игра на топка — Б.пр. ↑

[3] Фирма-производителка на спортни стоки. Тук: топка — Б.пр. ↑

[4] Хайде, давай (исп.) — Б.пр. ↑

[5] Татко, татенце (исп.) — Б.пр. ↑

[6] Нил игра, при която топката се удря с пръчка — Б.пр. ↑

[7] Хидеки Тоджо (1884–1948) — японски генерал — водил военни действия срещу съюзниците по време на Втората световна война — Б.пр. ↑

[8] Разузнаване ашл.) — Б.пр. ↑

[9] Дете (исп.) — Б.пр. ↑

[10] Успокойте се, не се тревожете (исп.) — Б.пр. ↑

[11] Не си струва трудът (исп.) — Б.пр. ↑

[12] Приятелко (исп.) — Б.пр. ↑

[13] Орден, за храброст — Б.пр. ↑

[14] Депресия, причинена от война (исп.) — Б.пр. ↑

[15] Малки, мънички. Тук — момичета (исп.) — Б.пр. ↑

2

Това се случи внезапно като светкавица през лятото. Малко по-късно, като последвал грохот на гръмотевица, дойде и мъката.

Тази година параличът се беше развилнял. Ангелът на смъртта дебнеше на всяка улица в града. Повечето родители в Бруклин, които можеха да си го позволят, изпращаха децата, си на безопасни места в провинцията като Сириш Вали.

Естел и Харълд вече бяха наели крайбрежно бунгало в Джърси за целия месец август. Луис обаче настоя да остане там, където е необходим, а Инес не искаше да го остави да се бори сам. Семейство Ливингстън предложиха да вземат двете момичета и Луис с благодарност отвърна, че ще обмислят идеята сериозно.

Може би беше прекалено зает с опасни случаи на детски паралич, за да забележи, че по-малката му дъщеря проявява някои от симптомите. Но как можеше да не забележи, че е вдигнала температура и дишането й е учестено? Вероятно защото момиченцето нито веднъж не се оплака, че не се чувства добре. Едва след като една сутрин я откри в безсъзнание, Луис осъзна за свой ужас какво бе станало.

Оказа се паралич на дихателните пътища, при който вирусът яростно атакува горната част на гръбначния мозък. Изобел не можеше да диша дори с респиратора. Още преди да настъпи нощта, тя почина.

Луис полудя от самообвинения. Що за лекар бе той, по дяволите! Би трябвало да е в състояние да спаси собствената си дъщеря…

Лора отказа да си легне. Боеше се, че ако затвори очи, може и тя да не се събуди. Барни остана да й прави компания през целонощното траурно бдение, докато тя седеше в задушната и гореща всекидневна и се свиваше от болки в стомаха.

По едно време той прошепна:

— Лора, вината не е твоя.

Тя с нищо не издаде, че го е чула. Очите й останаха загледани в нищото.

— Млъкни, Барни — каза тя, — нямаш представа за какво говориш.

Но вътре в себе си беше благодарна и облекчена — той бе успял да изрази с думи чувството й на вина, загдето продължава да живее, когато сестричката й е мъртва.

Единствено Естел беше в състояние да уреди подробностите около погребението. Тя предположи, че семейство Кастелано ще иска католически обред, и се свърза с отец Хенеси от църквата „Свети Грегоар“. Но когато им разказа плана си, Луис изрева:

— Никакъв свещеник, не ща свещеник, освен ако не ми обясни защо Бог прибра дъщеричката ми!

Естел покорно се обади на отец Хенеси, за да му съобщи, че в крайна сметка няма да има нужда от него.

После дойде Харълд и се опита да убеди съпрузите Кастелано, че все пак нещо трябва да се каже. Не могат да се разделят с дъщеря си просто така, без нищо. Инес погледна съпруга си, защото знаеше, че той трябва да вземе решението. Луис наведе глава и тихо каза:

— Добре, Харълд, ти си ученият, ти говори. Само че ти забранявам да произнасяш името Господне!

Под безжалостното августовско слънце двете семейства наблюдаваха как малкият ковчег бе положен в земята. Барни се протегна да хване ръката на Лора. Тя го стисна силно, сякаш така можеше да спре сълзите си. И както стояха около гроба, Харълд Ливингстън прочете няколко реда от едно стихотворение на Бен Джонсън за смъртта на смело испанско дете.

Денем разцъфне ли лилия жива,

през месец май е най-красива.

Макар че пада и отлита на нощта с крилата,

това е стръкът и цветът на светлината.

По ма̀лко красота да виждаме на ден,

животът ни ще бъде съвършен.

Той вдигна поглед от книгата и запита:

— Иска ли някой да каже нещо?

Най-сетне от дълбините на душата си Луис Кастелано отрони едва доловимите думи:

— Adios, nina.

На връщане към къщи всички прозорци на колата бяха отворени с напразната надежда, че малко въздух отвън може да облекчи непоносимата тежест. Инес повтаряше с мек печален глас:

— Yo no se que hacer.[1]

Объркана, Естел изведнъж се чу да произнася:

— Майка ми дойде от Куинс и сега приготвя вечеря за всички ни.

Пътуването продължи в мълчание.

Когато преминаваха Трибъро бридж, Луис попита приятеля си:

— Обичаш ли уиски, Харълд?

— Ъъ… ами, да. Разбира се.

— Имам две бутилки. Един клиент ми ги даде за Коледа. По време на войната ги използвахме за упойка. Ще ти бъда благодарен, ако ми правиш компания, amigo.

Макар да беше вече у дома, на Лора не й се спеше. Нито й се говореше, макар че Барни, верен на себе си, бе седнал наблизо. Майка й и Естел бяха горе и оправяха нещо в стаята на Изобел. Искаха да свалят чаршафите? Да й съберат дрехите? Или може би просто да докоснат куклите на мъртвата й сестра, като че ли нейният дух все още витаеше около тях.

От време на време Лора долавяше почти неистовите звуци, издаващи мъката на Инес. Но по-често къщата кънтеше от дрезгав мъжки смях. Харълд и Луис бяха в кабинета и се напиваха юнашки. Луис крещеше на Харълд да попее заедно с него някои от добрите стари песни, като „Francisco Franko nos guiere gobernar…“[2]

Барни не можеше да се отърси от уплаха. Никога не беше виждал Луис, да не говорим за баща му, толкова извън релси.

— Май ще вземат да довършат и двете бутилки, а, Лора?

— Не ми пука — тя млъкна за момент и додаде: — Непрекъснато мисля за хилядите пъти, когато съм се държала гадно с нея. Миналата неделя й се развиках и я нарекох тъпа малка пикла. МИНАЛАТА НЕДЕЛЯ!

Барни се наведе напред и прошепна:

— Нямаше как да знаеш.

Тя захлипа.

— Аз трябваше да съм наказана! Аз трябваше да умра!

Без да каже нито дума, Барни стана, отиде до нея и нежно постави ръка на рамото й.

През останалата част на горещото, душно лято Лора, Барни и Уорън неспирно играеха баскетбол, като единствените им почивки бяха посещенията в „Савоя“, където имаше климатична инсталация. Барни нито веднъж не чу Лора да споменава името на сестра си. Освен в първия учебен ден, когато тримата вървяха към училището.

— Изобел сега щеше да бъде в първи клас — каза тя сериозно.

— Да — каза Барни.

— Да — отвърна като ехо Уорън.

Смъртта на едно дете никога не означава край. Защото то продължава да живее в съзнанието на родителите си. А болката от загубата се увеличава с всяка измината година — всеки последен рожден ден носи нови натрапчиви и мъчителни мисли. „Тя щеше да навърши десет другата седмица. В цирка много щеше да й хареса…“

Така погледнато, Изобел въобще не беше напуснала семейството си. Болката от отсъствието й беше постоянно присъствие.

Лора наблюдаваше с нарастващо безпокойство родителите си, които се отдалечаваха в различни духовни посоки и я оставяха в празно, лишено от любов пространство. Всеки от тях търсеше утеха в молитви — Инес за спасение, а Луис за забрава.

Бягството и преображението на Инес започнаха с четенето и препрочитането на мистичния поет Свети Йоан Кръстни, който успял да изкаже с думи неизразимото: „Vivo sin vivir en mi“ — аз живея без живот, „muero porgue no rfiuero“ — не умирайки, умирам.

Тя, която като млада революционерка се бе отрекла от църквата, загдето поддържаше фашистите на Франко, сега търсеше убежище на всеопрощаващия й олтар. Само църквата можеше да даде обяснение, защо дъщеря й е трябвало да умре. Местният свещеник не скъпеше доводите си, за да убеди Инес, че е сътворила грях и е била сполетяна от Божието наказание.

В известен смисъл Луис също търсеше Бога. Но за да му се противопостави и да излее яда си. „Как смееш да ми отнемаш дъщеричката?“ — крещеше той във въображението си. А нощем, когато миенето го освобождаваше от малкото му останали задръжки, викаше, колкото му глас държи, и размахваше стиснатия си юмрук в дива ярост срещу Всевишния.

Като лекар той винаги се бе чувствал самотен въпреки маската на увереност, която слагаше заради пациента си. Сега изпитваше усещането, че е корабокрушенец в един живот, лишен от смисъл. И болката от самотата можеше да бъде успокоена само с вечерната доза алкохол.

Дори в неделя, когато съпрузите Кастелано излизаха на разходка в парка, той — замислен, тя — мълчалива, те бяха събрани единствено в усамотението си. Лора с удоволствие се присъединяваше към Барни в литературните занимания, наскоро подхванати от Естел.

Всеки месец Естел избираше една книга, която да прочетат заедно на глас и да обсъдят в неделя след закуска. „Илиадата“ заемаше достойно място наравно с шедьоври като „Последният мохикан“ и бардове като Уолт Уитман — който също е живял в Бруклин!

Харълд седеше и слушаше, без да продума, като от време на време кимваше в знак на одобрение, когато Барни или Лора правеха по някоя остроумна забележка. Уорън беше още малък и не му разрешаваха да играе самичък навън баскетбол. Но скоро започна да ревнува и настоя да му позволят поне да стои при тях.

Животът в 148-о училище течеше спокойно. Барни и Лора учеха уроците си заедно, така че никой не се изненада от почти еднаквите им оценки. Във всеки случай и двамата не изпъкваха с примерно поведение. Дори веднъж разтревожената им учителка, мис Айнхорн, беше принудена да изпрати писмо до родителите им и да се оплаче колко непослушни са на игрището и как непрекъснато си шушукат по време на час. На Лора веднъж й издърпаха ушите, понеже беше наплюла Хърби Кац.

Барни беше тарторът на класа. Той бе роден лидер. Лора страхотно ревнуваше, че не й позволяват да участва в баскетболните мачове през междучасието, макар Барни да се застъпваше за нея. Нравите по онова време налагаха момичетата да играят само с момичета. По-голямата беда бе там, че много малко момичета я даряваха с приятелството си, защото беше слабичка, недодялана и прекалено висока. За нещастие на Барни (и на нея самата) тя беше най-висока от всички в класа. Бе надхвърлила метър и петдесет преди него, бе стигнала метър петдесет и два и продължаваше да расте.

Миговете на утеха бяха редки, но някои от тях бе запомнила завинаги. Например епизодът, който по-късно наричаха „На игрището по пладне“.

Всъщност това се случи около четири следобед една студена ноемврийска неделя. Уорън, Барни и Лора си тръгнаха по-рано от киното — беше им писнало от Морийн О’Хара и съжаляваха, че Ерол Флин не се появява по-често. Когато минаха през училищния двор, два отбора от по три момчета играеха баскетбол. След като размениха погледи набързо, Барни отправи обичайното предизвикателство.

— Ще играем трети отбор.

Един от играчите възрази:

— Да, ама сте само двама.

Барни посочи съотборниците си и преброи:

— Един, двама, трима.

— Стига бе, дребен, ние не играем с момичета.

— Тя не е обикновено момиче.

— Прав си, равна е като дъска отпред! Обаче все тая, нали носи пола.

— Искаш ли да ти разбия мутрата, приятел? — запита Лора заплашително.

— Що не ходиш да си сръбнеш млекцето, малката!

В същата минута Барни удари грубияна и го събори на земята, като му изви ръката зад гърба.

— Оуу, чакай бе, спри! — замоли той. — Готово, готово, почвайте като трети отбор.

Не загубиха нито една игра. Когато триото вече крачеше към къщи, Барни потупа Лора братски по гърба.

— Страшна си, Кастелано. Натрихме им носовете.

— Вярно — допълни Уорън гордо.

Но Лора не отговори. Мисълта й непрекъснато се връщаше към онези болезнени думи: „Равна е като дъска отпред.“

Стана почти като с магия. В последните седмици преди дванайсетия рожден ден на Лора някаква вълшебница вероятно бе дошла през нощта, за да напръска спалнята й с невидими стимулатори за тялото. Гърдите й растяха! Определено, с абсолютна сигурност растяха. Всичко в света изведнъж си дойде на мястото.

Луис го забеляза и вътрешно се усмихна. А Инес едва се удържа да не извика.

Барни Ливингстън също забеляза и подхвърли нехайно:

— Абе, Кастелано, ти си имала цици!

Но Барни също растеше и доказателство беше мъхът по лицето му, който той наричаше „брада“.

Естел осъзна, че е дошло време Харълд да обясни на големия си син „нещата от живота“.

У Харълд се смесваха страх и гордост, щом си спомнеше встъпителната лекция на баща си преди три десетилетия. Тя буквално засягаше само птиците и пчелите и не достигаше по-високите стъпала във филогенезиса. Но сега той щеше да го направи, както трябва.

И така, няколко дни по-късно, когато Барни се върна от училище, баща му го извика в кабинета си.

— Сине, искам да разговарям с теб по един сериозен въпрос — започна той.

Беше планирал внимателно едно цицероновско встъпление, завъртяно около Ноевия ковчег, а заключителната част изтъкваше функциите на женските и мъжките индивиди в човешкия род. Но макар да беше опитен педагог, Харълд просто не можа да доведе разговора до начина на размножаване при бозайниците.

Отчаян, той най-накрая извади една малка книжка, „Как си се родил“, и я подаде на Барни, който я показа на Лора късно вечерта.

— Господи, каква тъпотия! — възкликна тя, бързо прелиствайки страниците. — Баща ти не можа ли просто да ти обясни как се правят бебета? Както и да е, и без това си го знаеш отдавна.

— Но пък не знам много други неща.

— Например?

Барни се поколеба. Това беше един от редките моменти, когато осъзнаваше, че двамата с Лора са от различен пол.

Те порастваха.

[1] Не знам какво да правя. ↑

[2] Франсиско Франко иска да ни управлява (исп.) — Б.пр. ↑

3.

Двамата завършиха основното училище през 1950 г., когато отборът на „Янкис“ отново спечели световния шампионат, Северна Корея нахлу в Южна, а по магазините пуснаха антихистамини — срещу простуда (така казваха всички освен лекарите).

Това беше лятото, когато Лора стана красива.

Сякаш за една нощ остротата на раменете й изчезна, като че някой свръхестествен Роден ги бе заоблил, докато е спяла. Едновременно с това скулите й се очертаха по-добре. А момчешката й походка придоби гъвкавост и, грация. И макар че всичко си дойде на мястото, тя си остана слаба както досега. Дори Харълд Ливингстън, който рядко вдигаше глава от книгите, веднъж по време на вечеря отбеляза:

— Лора е станала толкова… знам ли… предполагам, източена е думата.

— А аз? — с нотка на възмущение откликна Барни.

— Какво искаш да кажеш, сине? — запита Харълд.

— Не си ли забелязал, че вече съм по-висок от Лора?

Баща му се замисли за момент.

— Да, май наистина си по-висок.

Гимназията в Мидууд беше построена със същите червени тухли в неоджорджиански стил и със същата кула като зданието на Бруклин Колидж, което се намираше в съседство.

На стената на внушителното мраморно фоайе бе изписано мотото на училището:

Влез, за да пораснеш на ръст, ум и дух!

Излез, за да служиш по-добре на Бог, страната и ближните си!

— Господи, ама това наистина вдъхновява, а, Барни? — възкликна Лора, докато двамата разглеждаха със страхопочитание издълбаните по стената думи.

— Е, поне на ръст се надявам да порасна, преди да дойде време за баскетболните тренировки.

Лора изпъкваше сред съученичките си със страхотната си фигура и с красотата си. Много скоро момчетата от всички курсове — някои от тях първокласни спортисти и местни лидери — се надпреварваха по стълбите, само и само да застанат на пътя на Лора и да я помолят за среща.

Бяха опияняващи дни. Изведнъж мъжете я откриха — по-точно, момчетата. И упоритото им внимание й помагаше да забрави, че някога е била срам за пола си. („Не само че съм грозна — бе доверила тя веднъж на Барни, — ами и съм толкова висока, че целият свят може да ме види.“)

Докато през първите дни в Мидууд Барни и Лора се хранеха сами на масата в кафетерията, сега тя бе заобиколена с ухажори от горните курсове и той дори не правеше опит да седне при нея. („Боя се, че ще ме премажат, Кастелано.“)

В това отношение Барни не напредваше особено. Изглежда, последното нещо, което едно момиче от първи курс желае да види, е именно първокурсникът. Като истински член на „Бруклин Доджърс“ той трябваше да „почака до другата година“. И да се задоволява с мечтите си за Куки Клайн, предводителка на състава на мажоретките.

Въпреки че отборите на Мидууд бяха чутовно слаби, на състезанията в училището се събираше маса народ. Кое ли подхранваше този неизлечим оптимизъм (или мазохизъм)?

Всъщност имаше едно просто обяснение: мажоретките на Мидууд бяха необикновено красиви — спектакъл, който напълно компенсираше поражението.

Надпреварата за влизане в състава на мажоретките беше толкова ожесточена, че много момичета вземаха допълнителни мерки, за да бъдат избрани. Мънди Шърман например през двете седмици на пролетната ваканция се подложи на пластична операция с твърдото убеждение, че единственото, което й липсва, е съвършеният нос.

Представете си сега стъписването на Куки Клайн, когато се приближи до Лора, за да я покани, и получи отказ. За броени часове новината се разпространи из цялото училище.

— Всички говорят само за това — съобщи Барни.

Лора сви рамене.

— Просто мисля, че е тъпо, Барн. Първо, хич не обичам да ме зяпат. Във всеки случай, докато момичетата тренират странично колело, аз мога да си уча — секунда по-късно, тя добави по-скоро на себе си: — Пък и не съм чак толкова хубава.

Той я погледна и поклати глава.

— Трябва да ти кажа нещо, Кастелано. Мисля, че ти хлопа някоя дъска.

Барни беше съвестен ученик. Няколко дни в седмицата ставаше в пет часа да зубри допълнително, та следобед да поиграе на игрището. Тъй като официално сезонът не беше открит, много от асовете на университета тренираха в двора на училището и той искаше да види отблизо с какво му предстои да се сблъска.

Дълго след като всички си бяха тръгнали, Барни продължаваше да упражнява стрелба от място, в движение и от наказателната точка в сгъстяващата се тъмнина, разсейвана от една-единствена улична лампа.

После се качваше на тролея от „Норстранд авеню“ и уморен, се опитваше да научи още нещо на път за вкъщи.

Единствено той изучаваше всички задължителни предмети: математика, конституционни права и задължения и общи науки. Единственият свободно избираем предмет беше записал с цел да зарадва баща си — латински език.

Харесваше му — беше удоволствие да издирва латинските корени, обогатили английския език. Това правеше мисловните му таланти по-прогресивни (от mens, talentum и progressio) и стила на прозата му — перфектен (от stylus, prosa и perfectio).

За негова радост езикът изведнъж стана податлив на обработка. И колко по-богат стана речникът му!

При всеки удобен случай Барни демонстрираше новата си словесна пиротехника. Когато учителката по английски го попита дали е учил добре за контролното, той отвърна:

— Без съмнение, мис Симпсън, подготовката ми е безукорна.

Ако баща му беше доволен, с нищо не го показваше, дори когато Барни му задаваше граматически въпроси, на които знаеше отговора.

Веднъж попита майка си:

— Какво има, мамо? Татко не се ли радва, че записах латински?

— Разбира се, че се радва. Гордее се с това.

„Ако на нея е казал, помисли си Барни, защо пред мен не споменава ни думичка?“

Един ден той връхлетя вкъщи с контролното по латински и изкачи на един дъх стълбите към кабинета на баща си.

— Татко, виж — каза задъхан, подавайки му листа.

Харълд всмукна дълбоко от цигарата си и заразглежда внимателно работата на сина си.

— Да, да — промърмори сякаш на себе си. — С моите ученици също изучаваме Вергилий тази година — и отново млъкна.

Барни чакаше развълнуван и не се сдържа да се обади:

— В случай че още се чудиш, това е най-добрата оценка в класа.

Баща му кимна и вдигна поглед към него.

— Знаеш ли, това малко ме натъжава…

Устните на Барни изведнъж пресъхнаха.

— … имам предвид, че бих искал да си в моя клас по-латински.

Барни никога не забрави този ден, този миг, тези думи.

Не ще и дума, баща му се гордееше с него!

Лора взе важно — и изумително — решение. Един ден, докато се возеха в тролея на път за вкъщи, тя го спомена на Барни.

— Ще се кандидатирам за председател.

— Да нямаш температура, Кастелано? Досега нито една жена не е ставала председател на Сенатската комисия в Съединените щати.

— Имам предвид на випуска, Барн — намръщи се тя.

— Това е също толкова налудничаво. Само двама сме срещу цялото 148-о училище. Доколкото знам, нямаш неколкостотин приятели да те подкрепят.

— Имам теб.

— Това добре, обаче аз съм само един глас. Нали не очакваш, че ще натъпча кутията с бюлетини?

— Можеш да ми помогнеш да си напиша речта. Всички кандидати разполагат с по две минути в часа на класния.

— Знаеш ли с кого ще се състезаваш?

— Не, но съм единственото момиче. Хайде да поработим заедно в неделя следобед, а?

— Добре — въздъхна той. — Ще ти помогна да станеш за резил.

Те помълчаха няколко минути с лица, надвесени над учебниците. После Барни каза:

— Дори насън не ми е минавало, че си толкова амбициозна.

— Такава съм си, Барни — призна тя тихо. — Страшно съм амбициозна.

Двамата прекараха целия уикенд в съчиняване на двеминутната реч, която щеше да промени света. В началото загубиха сума време да измислят необичайно съблазнителни обещания (безплатни излети до Кони Айлънд и други такива). В крайна сметка Барни стигна до заключението, че политиката на всяко ниво е в същността си опит да се направи невероятното да звучи правдоподобно. С други думи, трябва да си убедителен лъжец.

Беше толкова безсрамен, че убеди Лора да повтаря по-често най-вероломната от всички възможни думи — „принципност“.

В часа на класния, след като трима запотени и яростно жестикулиращи кандидати накараха с патоса си препълнената аудитория да се смее с все сила, спокойната и уверена походка, с която Лора (Барни я беше упражнявал и в това) излезе на подиума, внесе удивителен контраст.

Тя говореше със спокоен и мек глас, като от време на време правеше паузи — отчасти заради ефекта, отчасти защото беше толкова притеснена, че едва смогваше да си поеме дъх.

Не по-малко драстичен бе контрастът между нейната реч и предходните три. Накратко, тя каза, че е също толкова нова в Мидууд, колкото преди няколко години въобще в Америка. Оценява топлотата, с която са я приели съучениците й, и оценява страната, която я бе приела. Единственият начин да се отплати бил да служи на обществото. Ако я изберат, тя няма да обещава чудеса, нито розов живот, нито кола във всеки гараж (смях). Може да предложи само твърди принципи.

Аплодисментите бяха сподавени. Не защото съучениците й не се бяха впечатлили, а защото бяха поразени от простите й искрени думи, от очевидната й принципност и (не може да се отрече) от забележителната й красота.

Когато часът на класния свърши и всички пееха химна на училището, нейното избиране вече изглеждаше като отдавна изпълнено решение.

— Ти успя, Кастелано! Направо ги срина! Бас държа, че един ден ще станеш председател на всичките класове.

— Не, Барни — отвърна тя нежно, — ти го направи. На практика ти съчини цялата реч.

— Глупости, просто написах един тон измишльотини. Гвоздеят беше твоето изпълнение.

— Добре де, добре. Двамата го направихме.

Това лято двете семейства наеха малка къща близо до плажа в Непонсет, Лонг Айлънд. Почиваха, дишаха здравословния морски въздух, а Луис Кастелано идваше само през уикендите. Той постоянно беше на прага на изтощението заради ужасната битка, която водеше срещу паралича.

И, разбира се, разговорите за възможни епидемии и вида на децата, които щастливо играеха на плажа, неминуемо връщаха у Инес спомена за малката Изобел — а той никога не се отдалечаваше достатъчно. Ако само бяха дошли на морския бряг тогава!

Тя зарейваше поглед в океана, а Харълд и Естел седяха, погълнати от книгите си — тя четеше „Гордост и предразсъдъци“, той препрочиташе „Римската революция“ на Сайм.

Междувременно невинната прелъстителка Лора и приятелките й тичаха по плажа и се гмуркаха под вълните. А всеки спасител, който идваше на смяна, тайно се молеше тя да потърси помощ именно от него.

Имаше гаджета, разбира се. Млади загорели ухажори, разположили се в колите на родителите си, я причакваха нетърпеливо, за да я заведат на автокино или край самотен огън на плажа, под звездите.

Имаше и целувки.

Паркираха на някое тихо място „да гледат подводниците“ или с друга подобна причина, а по радиото Нат Кинг Коул нежно пееше „Прекрасно нещо е любовта“.

Една късна и душна августовска вечер Шелдън Харис сложи ръка върху гърдите на Лора.

— Не, недей — каза тя. Но не на сериозно.

И въпреки това, когато той се опита да пъхне ръка под блузата й, тя отново каза „не“. Този път сериозно.

Барни нямаше време за такива волности. Всяка сутрин ставаше рано, излапваше закуската си и тръгваше по все още празния плаж с маратонките в ръка (за да не се напълнят с пясък) към Рийс Парк, където часове на ред играеше баскетбол.

Времето напредваше. Само шейсет и един дни оставаха до големия мач на Мидууд. Нищо не биваше да се оставя на случайността. Той дори се консултира с д-р Кастелано на какви храни трябва да наблегне, за да стимулира растежа си. („Като начало започни да обядваш“, посъветва го Луис.) Понякога, вместо да следва режима си на хранене, Барни отиваше на лостовете в Рийс Парк. Висеше до премаляване с надеждата да удължи тялото си, колкото може повече. В навечерието на Деня на труда през 1951 г. Барни се изпъна прав до бялата измазана стена на портала и Харълд и Луис го измериха поотделно.

Резултатите бяха фантастични: единият — сто осемдесет и три сантиметра и два милиметра, а другият — сто осемдесет и два сантиметра и девет милиметра. Той извика от радост.

Лора (която с облекчение бе разбрала, че най-сетне на сто петдесет и шест сантиметра е спряла да расте) и Уорън (сто петдесет и три и пет) стояха отстрани и ръкопляскаха.

— Успях, момчета, успях — квичеше Барни и подскачаше из стаята като същински заек.

— Не съвсем — усмихна се закачливо Лора. — Тепърва ще трябва да вкарваш кошове.

И така в годината, в която президентът Труман освободи генерал Макартър от командването на Далечния изток и професор Робърт Удуър в Харвард синтезира — холестерола и кортизона, Лора Кастелано пое председателството на второкурсниците. А за Барни Ливингстън бе настъпила дългоочакваната минута, или за да бъдем точни — три минути.

Треньорът по баскетбол Дъг Нордлингър се нуждаеше само от сто и осемдесет секунди, за да различи „тигрите“ от „смотаняците“. Въздухът в гимнастическия салон беше сгъстен от страх. Кандидатите бяха разделени на групи по пет (с фланелки и голи), които щяха да играят едни срещу други в продължение на точно три минути. Всеки от десетимата участници трябваше да покаже какво може в този отрязък от време.

През първите две минути на изпита Барни почти не беше пипнал топката. Всичките му мечти за слава сякаш се стапяха безвъзвратно.

После изведнъж някой по погрешка изпрати топката към неговия кош. Той и един по-висок съперник подскочиха към нея. Но Барни го подлъга и я сграбчи.

Когато тръгна към другия кош, няколко фланелки отчаяно се опитаха да му отнемат топката. Но Барни ги финтира, дриблирайки последователно с двете ръце.

Още една отчаяна фланелка се приближи към него и го изгледа убийствено. Барни направи лъжливо движение наляво и се плъзна от дясната му страна. В последните девет секунди той беше стигнал до коша на противниковия отбор. Искаше му се да стреля, но здравият разум му продиктува да я подаде на друг съотборник в по-удобна позиция. С усилие подаде топката на свободен играч. Момчето подскочи, но не улучи и звънецът иззвъня.

Свърши се.

Треньорът строи десетте момчета в редица. Всички чупеха пръсти нервно, като че им предстоеше да застанат пред полк стрелци със заредени пушки — което не беше много далеч от истината. Нордлингър ги изгледа всички от ляво на дясно и после от дясно на ляво.

— Добрее… Искам следните момчета да направят крачка напред. Ти! — той посочи един дангалак с трапчинка на бузите от отбора на фланелките. — На останалите благодаря много…

Сърцето на Барни отиде чак в маратонките му.

— … Освен на теб. Хей, къдравия, не ме ли чу? Барни, който зяпаше тъжно пода, изведнъж вдигна глава. Нордлингър сочеше него.

— Да, сър? — гласът му беше напълно прегракнал.

— Хубава игра направи, момче. Как се казваш?

— Барни, сър. Барни Ливингстън.

— Добре, Ливингстън, ти и Санди идете да седнете на пейката.

Докато Барни стоеше безмълвен и слисан, треньорът се обърна и изрева:

— Следващите два отбора бързо тук!

— Айде! — викна върлинестият бъдещ съотборник. И двамата тръгнаха към дървеното светилище на избраниците.

— Треньорът ти знаеше името отпреди — отбеляза Барни с любопитство.

— Да — дългучът се усмихна хитро. — Когато живееш във Флатбуш и си метър и осемдесет, много треньори ти знаят името.

В пет и половина следобед на Барни, на Санди Лийвит (както се оказа, това беше пълното име на дългуча) и на още един широкоплещест второкурсник, Хю Джаскърт, им взеха мерки за екипи. Официално тренировките започваха в понеделник, ала фланелките с името на отбора, които неустоимо привличаха момичетата, щяха да пристигнат след три седмици. Но вероятно „Аргус“ щеше да публикува добрата новина по-рано и социалният живот на Барни щеше да се издигне на по-високо равнище.

Той се втурна да каже на Лора.

4.

През втората половина на мача Мидууд — Ню Утрехт маркьорът натисна един бутон. В салона прозвъня звънец, който влезе в аналите на историята. Защото бе последван от съобщението:

— Смяна в отбора на Мидууд. Номер десет, Ливингстън.

Публиката нехайно аплодира. А някой нададе боен вик:

— Давай, Ливингстън!

В последните четири минути момчетата от отбора на Ню Утрехт бяха станали небрежни. Барни успя да хване един пас и мина в атака към другата половина на игрището, като накрая подаде топката на капитана на отбора Джей Акселрод, който вкара кош. После, когато до края оставаха само четиридесет секунди, един играч от противниковия отбор се хвърли към Барни и си спечели наказателен удар. Застанал на чертата, Барни пое дълбоко въздух. Толкова често се бе виждал на тази линия през лятото в Рийс Парк. Сега беше наистина. Внимателно се прицели… и улучи коша: първите му точки за отбора.

Лора събра ръце на фуния пред устните си и извика:

— Страхотен удар, Барни!

След мача, докато се къпеха на два съседни душа, Джей Акселрод поздрави Барни за играта му и вмъкна:

— Тази Лора Кастелано сигурно е единствената представителка от клуба на твоите почитатели. Гаджета ли сте?

— Ами, не — изгъргори Барни и пропусна малко топла вода в гърлото си. — Защо питаш?

— Ще ми се да я поканя да излезем.

— И какво те спира? — запита Барни.

— Знам ли — отвърна изненадващо притеснен капитанът на баскетболния отбор на Мидууд. — Ами тя е толкова красива и…

— Искаш ли да те запозная? — предложи Барни.

— Леле, сериозно ли, Ливингстън? Страшно ще ти бъда благодарен!

— Не е проблем, Джей. Тя чака отвън. Може да излезете още довечера.

— Не, не, Барн.

— Защо?

— Трябва първо да се подстрижа.

Докато пътуваха към къщи, Барни разказа на Лора за честта, с която щяха да я удостоят. Тя се засмя.

— Сузи Фишмън дойде при мен след мача и ме помоли да я запозная с теб.

— Сузи Фишмън? — ококори се Барни. — Тя е едно от най-готините момичета в училището. Защо иска да се запознае с мен — аз вкарах само един кош!

— Мисли, че си те бива.

— Така ли? Сериозно? Удивително е какво може да направи един екип на отбора на Мидууд, нали, Кастелано?

— О — усмихна се тя, — това ли е всичко, което можеш да предложиш?

Вдъхновен от лъскавия си нов баскетболен екип, Барни се втурна да завладява сърцата на мажоретките от отбора на Мидууд.

Момичетата обядваха заедно и се надпреварваха да се хвалят с еротичните си преживелици. Ако имаше дори зрънце истина в разказите им по време на рибните сандвичи с мляко, във Флатбуш, ако не и в целия Бруклин, нито едно момиче над шестнайсет години не беше девствено.

Лора излизаше редовно с Джей Акселрод, откакто Барни ги бе запознал. Двамата бяха толкова хубава двойка, че Барни често на шега ги наричаше „мистър и мисис Мидууд“.

Същата зима Лора направи решителна крачка. Вместо да се кандидатира за председател на малките класове, тя поведе кампания за финансов отговорник на училището — трета по степен длъжност.

— Кастелано, ти съвсем откачи. Когато се разчуе, че една второкурсничка се е кандидатирала за финансов отговорник, ще станеш за посмешище на Мидууд.

Лора се усмихна.

— Чудесно. Може да се присмиват, но поне ще говорят за това — което значи, че ще бъда известна.

— Божичко — възкликна Барни с неприкрито възхищение, — за това наистина се иска много смелост!

— Виж, Барн, баща ми винаги казва: „Si quieres ser dichoso, no estes nunca ocioso[1].“

— Което значи?

— Което значи „Животът е игра за смелите“!

По време на усилена тренировка една седмица преди съдбоносната игра срещу най-големия враг на Мидууд — Мадисън Хай, Джей Акселрод се подхлъзна и падна, като силно си навехна глезена. Докторът каза, че ще трябва да минат поне десетина дни преди изобщо да може да си надене маратонките.

На следващия ден следобед, докато Барни се бършеше с хавлиената си кърпа след тренировката, Дъг Нордлингър се приближи и небрежно подметна:

— Утре вечер ще играеш в основната петорка, Ливингстън.

В основната петорка! Невероятно! Прекалено хубаво!

Едва дочака да се прибере вкъщи.

— Трябва да дойдеш, татко — помоли той по време на обяда. — В петък вечер е и на другия ден няма да ходиш на работа. А и може би това ще бъде най-голямата чест в живота ми.

— Съмнявам се — снизходително каза Харълд. — Но добре разбирам вълнението ти.

— Ще дойдеш, нали, татко? — отново запита Барни.

— Разбира се — каза Харълд, — не съм ходил на баскетболен мач от години.

Този петък Барни изтрая часовете в училище като зомби и единственото, за което мислеше, бе точно колко минути остават до седем часа.

След последния звънец той отиде в празния салон да потренира още половин час стрелба с топката, след това се отби в „При Джордж“, за да се подсили със сандвич и кола.

В шест часа, когато другите запристигаха в съблекалнята, той беше вече облечен и седеше на пейката с ръце върху коленете си, опитвайки се да си внушава, че е напълно спокоен.

— Хей, Ливингстън — извика нечий хриплив глас. — Имам страхотна новина. Кракът на Акселрод бил много по-добре, така че отговорността за довечера слиза от плещите ти.

Барни стреснато отметна глава назад, като че някой му бе зашлевил силен шамар. Беше слабоумният израстляк Санди Лийвит с идиотска гримаса на лицето.

— Хе, Ливингстън, върза се, нали?

— Да ти го туря, Лийвит — нервно се тросна Барни.

„Мадисън“ първи излязоха под шумните приветствия на почитателите си, които бяха изминали две мили, за да дойдат да гледат традиционната битка на „Бедфорд авеню“. Малко по-късно Джей Акселрод (по екип, но с патерица) изведе отбора на Мидууд на игрището; гредите се тресяха от виковете на публиката, мажоретките правеха кръгове, а сърцето на Барни всеки момент щеше да изхвръкне.

Те започнаха бързо да загряват. Барни хвана една рикоширала топка и я поведе, за да изпълни удар. Хвърли поглед към препълнените трибуни. Баща му все още не беше дошъл.

Загряването продължаваше. Почти беше дошло време за мача. Барни отново тайно погледна към зрителите. Лора беше там — и Уорън до нея. Слава Богу! А татко, къде бяха мама и татко?

Чу се звънецът. Двата отбора си седнаха по пейките, само стартовите петорки останаха прави и съблякоха горнищата на анцузите си. Пръстите на Барни трепереха, докато се разкопчаваше.

Участниците се подреждаха, а високоговорителят ги представяше:

— … и номер десет, Ливингстън.

Той отново погледна — само Уорън и Лора. Родителите му още не бяха дошли.

— Дами и господа, моля станете, за да засвидетелстваме уважението си към знамето.

Барни постави дясната си ръка в патриотичен поздрав върху лявата страна на гърдите си и усети неудържимото туптене на сърцето си.

— Започвайте!

Пронизителното изсвирване на съдията събуди състезателя у него. Забеляза защитника на „Мадисън“, който наперено дриблираше наблизо. За секунда Барни се втурна напред, отне топката и се спусна като стрела към другата част на игрището.

Беше съвсем сам, когато стигна под техния кош. Дишай, Ливингстън, напомни си той, не се разсейвай и се прицели внимателно. Изчака още една секунда и… кош!

Краката му се подкосиха от щастие.

„Мидууд“ водеха с три попадения, когато „Мадисън“ поискаха таймаут. Докато двата отбора стояха скупчени около пейките си, Барни отново погледна към трибуната. Само Лора и Уорън!

Да не би да са катастрофирали? Не, баща му не шофираше. Освен това Уорън беше тук. В почивката те се оттеглиха в съблекалнята и засмукаха портокалови резени. Барни се облегна на шкафа си, целият плувнал в пот. Четиридесет минути по-късно играта завърши — „Мидууд“ водеше с шест точки, Барни беше отбелязал общо тринайсет.

Вместо да тръгне към съблекалнята заедно с другите, той бавно се упъти към Лора и Уорън.

Лора заговори първа.

— Баща ми не го пусна да дойде.

— А?

— След обяда нашият татко почувства болка в гърдите — обясни Уорън. — И д-р Кастелано дойде да го прегледа.

— Какво му е?

— Татко смята, че вероятно е нещо от храната — добави бързо Лора. — Но го накара да си легне, за всеки случай — после се опита да смени темата: — Беше фантастичен, Барн. Бас държа, че снимката ти ще се появи в „Аргус“.

А Уорън добави:

— Ще запомня всичките ти страхотни удари, докато съм жив.

— Да, добре — разсеяно каза Барни и отиде да си взе ме душ.

На другата сутрин Луис закара съпротивяващия се Харълд в „Кингс Каунти“ да му направят електрокардиограма. Харълд се бе съгласил да дойде само при условие, че Естел не ги придружава. („Ти вече се разтревожи от нищо, скъпа.“)

По-късно, докато пушеше нервно, Харълд чу Луис и кардиолога да обсъждат резултатите, мърморейки нещо за P- и Q-вълни.

Най-после Луис дойде и помогна на Харълд да се качи в колата.

— Е? — попита Харълд, като се опита да прикрие вълнението си. — Не е ли лошо храносмилане? Аз, изглежда, съм предразположен към него след всичките тия години войнишка храна.

Луис не отговори веднага. После отбеляза:

— Харълд, изследването показва, че имаш аритмия. Това значи…

— Знам гръцки, Луис. Един вид нарушено темпо. Сериозно ли е?

— Ами и да, и не. Може да е изолирано физиологично явление, което не значи нищо. Или предупредителен сигнал за някакъв вътрешен патологичен процес.

— Това е само надуто многословен начин да кажеш, че не знаеш.

— Е добре, Харълд, не знам. Но тъй като и ти не знаеш, предлагам да започнеш да се грижиш повече за себе си и редовно да се преглеждаш. Може да намалиш цигарите като начало.

— Те ме успокояват.

— Само си мислиш, че е така, приятелю. Никотинът е наистина отровен алкалоид и е всъщност стимулант. Мога да те уверя, че няма да ти навреди, ако пушиш по-малко.

Когато колата наближи „Линкълн плейс“, Харълд попита:

— Какво ще кажеш на Естел?

— Не мислиш ли, че трябва да й кажа истината?

— Ти вече призна, че не знаеш със сигурност.

— Може ли поне това да й кажа?

— Както желаеш, Луис — отвърна шеговито Харълд, — иди и раздрънкай на цял Бруклин несигурностите в професията си.

Но в момента, когато Луис паркираше колата, Харълд се обърна към него и твърдо каза:

— Но няма причина да безпокоим децата.

— Съгласен съм, Харълд. Не бива излишно да ги натоварваме сега, когато са прекалено заети преди всичко да пораснат. Но бих искал ти самият да се обезпокоиш малко и да запомниш какво ти казах.

Барни се опита уж случайно да засегне темата.

Докато пътуваха в тролея в понеделник сутринта, той вдигна поглед от учебника по химия и запита сериозно (с небрежен тон, който дълго бе упражнявал):

— Правиш ли го с Джей Акселрод?

— Не е твоя работа.

— Значи го правиш.

— Не, това значи, че не е твоя работа. Все пак защо питаш?

— Ами… — объркано започна той — някои от момчетата в отбора…

— Отбора по баскетбол? Единствените голи жени, които тия тъпанари са виждали, са статуите в Бруклинския музей и съм сигурна, че с радост биха ги поопипали, за да разберат кое какво е.

Е, да — засмя се Барни. — Понякога наистина преувеличават, нали?

— Не само те, Ливингстън. Чувам, че разправяш на ляво и надясно в училището, че си спал с три мажоретки. Вярно ли е?

— Напълно, Кастелано, напълно вярно.

— Искаш да кажеш, че наистина си го направил?

— Не, но признавам, че съм се хвалил с това.

В действителност Барни уверено напредваше в задоволяването на своите безспорни сексуални потребности. На втората среща с Манди Шърман тя му позволи да я целуне за лека нощ. На третата, докато разменяха милувки на последния ред в театър „Савоя“, му разреши да пъхне ръка под пуловера й.

Мили Боже, помисли си Барни, едновременно развълнуван и неспокоен, ето това е! Следващия път трябва да съм готов.

Но как? Не можеше просто да влезе в аптеката на мистър Лоуенстийн на „Ностранд авеню“ и да поиска един презерватив. Аптекарят сигурно ще каже на родителите му или по-лошо — ще му се присмее. Не, налага се да го направи по-дискретно и на чужда територия.

И така, една събота следобед, когато двамата с Уорън бяха отишли в центъра да гледат филма и театралната постановка във „Фейбиън Фокс“, Барни се огледа за някоя достатъчно голяма и обикновена аптека. Уорън се зачуди, като гледаше как брат му щъка нагоре-надолу по „Фултън стрийт“ без никаква видима причина. Но не смееше да постави под съмнение нищо, което правеше неговият идол.

Когато стигнаха до широка стъклена врата, Барни спря.

— По дяволите!

— Какво има, Барн?

— Какъв съм тъпанар! Облякъл съм си горнището на екипа.

— Не те разбирам. Какво от това?

— Ами такова — Барни посочи нервно и възбудено лявата страна отпред на гърдите си, където беше избродирано името му със сини печатни букви. — Това ще ме издаде. Веднага ще разберат кой съм и откъде съм. Може би е по-добре ти да отидеш.

— За какво бе, човек?

Барни отведе брат си настрани, където не можеха да ги подслушват.

— Виж, Уорън, искам да направиш нещо много важно за мен.

После той му даде ясни указания какво да търси и ако не е изложено, как да попита за него. Даде му банкнота от пет долара, леко навлажнена от стиснатата му в юмрук ръка.

— Но, Барни — запротестира Уорън, — аз съм само на дванайсет. Няма да ми разрешат да купя такова нещо.

— Абе, гледай сега, това е центърът. Хиляди хора влизат и излизат оттук всеки ден. Може да те помислят за джудже. Сега иди и го направи.

Брат му влезе неохотно в аптеката, а Барни закрачи напред-назад със сериозна физиономия, като се молеше да не го видят и хванат на местопрестъплението някои приятели на майка му и баща му, които събота следобед пазаруваха в близкия универсален магазин. След няколко минути Уорън се появи с бял пакет в ръце.

— Защо се забави толкова много? — раздразнено попита Барни.

— Божичко, Барни, попитаха ме хиляда щуротии — какъв номер, какъв цвят. Не знаех какво да правя.

— И какво стана накрая?

— Понеже не знаех, взех по един от всичките.

— Много проницателно — въздъхна с облекчение Барни и прегърна по-малкия си брат. — Гордея се с теб, малкия!

По това време смятаха Лора за образец на добро поведение и дори много от по-големите момичета търсеха съветите й по най-различни въпроси — от гримиране и момчета, до „как да се справим с трудни родители“. Но Лора не харесваше тази своя роля. Не й се щеше непрекъснато да утешава, да съветва и да успокоява други разтревожени момичета.

Защото как би могла да изпълнява ролята на родител, без изобщо да е познала лукса на детството?

Това лято семействата Ливингстън и Кастелано отново наеха къща на морския бряг. Но само Уорън отиде с тях.

Луис беше уредил на дъщеря си да помага на сестрите в болницата, за да опознае трудностите на медицинската професия. През седмицата тя и баща й пътуваха заедно от „Линкълн плейс“, а в петък късно следобед се вливаха в потока нагорещени коли, които излизаха от задушния град и се носеха към живителния морски бриз на брега.

Още с пристигането Лора обличаше банския си костюм и се хвърляше във вълните в опит да се пречисти от болката и страданието, с които бе принудена да се сблъсква пет дни в седмицата.

Междувременно Барни беше в Адирондакските планини, за да работи като надзирател в лагера „Хайауата“ на Дъг Нордлингър — предприятието, което докарваше основните приходи на треньора. То беше също и уникална възможност за Дъг да държи заедно най-добрите си баскетболисти. Вземаха по някакви си седемдесет и пет долара за цялото лято плюс някой бакшиш от родителите. („Абе като се похвали някое хлапе, че си прекарва добре тук, баща му веднага ще ви набута някоя стотачка.“)

В отряда на Барни имаше осем-деветгодишни момчета, седем от които нормално агресивни. Осмото беше едно болезнено затворено в себе си същество на име Марвин Амстердам, когото останалите подритваха като футболна топка, понеже на няколко пъти беше подмокрил леглото си.

Марвин беше единствено дете, понесло унижението да чуе, че никой от родителите му не желае да се грижи за него след развода. Стегнали му багажа и го изпратили в пансион, като му разрешили да посещава майка си или баща си само за коледната или великденската ваканция. Почти веднага след като свършила учебната година, Марвин отново бил изпратен на заточение, този път в лагер „Хайауата“, където все по-често мечтаеше да стане невидим, та другите деца да не го забелязват.

Като капак на всичко беше безнадеждно слаб във всички спортове. В лагера винаги го избираха последен, а в училище просто не го включваха в игрите.

Барни поговори с Джей Акселрод за проблемите на Марвин, докато си пиеха бирата една вечер в лагера.

— Не можем ли да направим нещо да му помогнем? — запита Барни.

— Виж к’во, стари приятелю — отвърна Джей, — аз съм главен надзирател, а не главен лекар. Сериозно те съветвам да не се сближаваш много с това хлапе. Той е осъден да си остане пубертет до края на живота си.

Барни вървеше към бараката си покрай пеещи щурци и проблясващи светулки и мислеше. „Джей може би е прав, Марвин има нужда от професионална помощ. Но все пак ми се ще да можех да направя нещо за него.“

Ясно е, каза си той, че момчето не може да стане никакъв баскетболист, освен това за месец и половина така или иначе няма как да се научи. Но защо не, да речем, тенис? Така поне ще се чувства по-малко пренебрегнат.

И така, късно следобед в занятието, озаглавено „Свободни игри“ (което означаваше и неофициални тренировки за баскетболистите на „Мидууд“), Барни започна да учи Марвин Амстердам на изкуството да владее топка и ракета.

Отначало учуден, но после преизпълнен с благодарност, Марвин напрягаше всички сили, за да заслужи вниманието, което така ненадейно му бе отделено от тази нова героична фигура в живота му. След две седмици той играеше доста сносно. А в последните дни на лятото Марвин Амстердам вече биеше едно-две момчета от своята група.

Барни писа на Лора:

„Треньорът е побеснял, понеже съм ограничил тренировките, за да се занимавам с хлапето. Но мисля, че да помагам на Марвин да придобие увереност в себе си, ми доставя по-голямо удоволствие от всичко, което съм правил досега.“

Мистър Нордлингър не беше единственият разгневен заради несъобразеното насочване на вниманието на Барни към един от лагерниците. През уикенда за родителски посещения другите момчета разказаха на семействата си как техният отговорник си имал любимец. В резултат Барни получи само четиридесет долара от родителски дарения.

След като проведе сърдечен разговор с майката и бащата на Марвин (с всеки от тях поотделно) и им загатна, че техният син истински се нуждае от професионална помощ, за първи път от години двамата постигнаха съгласие по едно нещо, а именно, че на Барни не му липсва дързост, щом е седнал да им казва как да си възпитават детето.

Това лято не беше от най-прекрасните в живота на Барни. Всъщност той се утешаваше единствено с това, че е успял да намери време да прочете „Тълкуване на сънищата“ от Фройд. Докато пишеше на Лора, у него се зароди чувство, което можеше да се оприличи само така — да отвориш врата, скрита зад картина на Дали и да откриеш нов свят — подсъзнателното.

Иначе единствените светли мигове за Барни бяха ежеседмичните писма на Лора. Но дори пощата носеше известно разочарование, тъй като винаги имаше писмо и за Джей Акселрод.

Барни не беше разочарован, когато настъпи последният ден и той слезе от автобуса на централната автогара. Повечето момчета от неговия отряд се озоваха в топлите прегръдки на родителите си. А за Марвин дойде една временно наета детегледачка и той не бързаше да отиде при нея. Момчето отчаяно търсеше за какво да подхване разговор с Барни, само и само да отдалечи раздялата.

Барни изчакваше търпеливо.

— Да не ми загубиш адреса, чу ли? Обещавам да ти отговоря на всички писма.

Стиснаха си ръцете, а Марвин не искаше да го пусне.

Най-накрая нетърпеливата детегледачка сграбчи малкия си повереник и го отведе. А Барни тъжно загледа как момчето изчезна в луксозната лимузина.

Майната им на тия четиридесет долара, помисли си той. Струваше си дори само, за да стисна ръката на хлапето.

Макар и облекчен, че напуска лагера „Хайауата“, когато видя Джей Акселрод и Лора да седят пред портата на дома й, Барни усети как сърцето му се свива.

— При вас май нещата са наистина сериозни — отбеляза Барни веднага след като Джей замина за Корнел за една седмица.

— Май да. Ще му се да се „върже“ някак — тя смутено показа гимназиалната значка на възлюбения си, която стискаше в ръка.

— Ейц! Поздравления по случай годежа. Вие като че сте влюбени, а?

Лора вдигна неопределено рамене и тихо отвърна:

— Така излиза.

[1] Ако искаш да бъдеш щастлив, никога няма да бъдеш свободен (исп.) — М.Мр. ↑

5.

В края на първия месец от новата учебна година Лора получи писмо от Джей Акселрод. В него се казваше, че животът в нюйоркската джунгла осигурявал опитност в духа на Торо[1]. Имал време да се разхожда дълго и да размишлява и в заключение решил, че узаконяването на тяхната връзка било всъщност несправедливо по отношение на Лора. Тя все още била много млада и следователно би трябвало да излиза и с други момчета, докато разбере какво иска. П. П. Не би ли могла да му върне значката?

— Дрън-дрън-ярина! — процеди Барни. — Един страхливец иска да ти каже да си гледаш работата.

Лора кимна.

— Поне да беше достатъчно откровен да си признае, че го е хванало шубето — тя замълча за минутка и после удари с юмрук по една купчина тетрадки. — По дяволите! Мислех го за по-честен!

— Предполагам, че всички момчета са егоисти и негодници по отношение на момичетата — рече той, за да я утеши.

— А ти, Барни?

— Вероятно и аз. Просто не ми е паднал случай да го покажа.

Барни наистина успяваше да зарадва почитателките си от Мидууд.

От първоначалния сигнал до края играеше като луд, блокираше, подаваше, атакуваше и играеше в защита толкова усърдно, че вдъхновяваше всички останали.

Постиженията му не останаха незабелязани. В края на сезона го избраха за капитан на отбора.

— Ливингстън, ти си правен в рая — радваше се Лора. — Догодина трибуните ще са препълнени с важни клечки. Може да получиш също толкова предложения, колкото и оня лайнар Джей Акселрод.

— Не, Кастелано, ще получа повече.

Все още огорчена и тъжна от раздялата с Джей, Лора се опита да направи политическо самоубийство.

И по един блестящ начин се провали.

Кандидатира се за президент на училището — пост, който никога досега не бе заемало момиче. Спечели, този път почти без никаква помощ от Барни.

И въпреки това за нейна изненада, макар че бе избрана на най-високия пост в „Мидууд“, раната, нанесена върху самочувствието й, не зарасна.

Същата вечер президентката и капитанът се срещнаха в градината на откровен разговор.

Двамата седяха и гледаха сянката на дъба на фона на звездното небе и Барни най-накрая събра смелост да попита:

— Защо, Кастелано?

— Какво защо?

— Когато бяхме малки, последното нещо, което можех да си помисля, бе, че ще се захванеш с политика.

Тогава не ти се въртяха щури идеи да ставаш сенатор или нещо от тоя род, нали?

— Не ставай глупав.

— Тогава защо?

— Обещай, че няма да ме намразиш!

— Никога не мога да те намразя. Хайде, изплюй камъчето.

— Ами — започна тя самоуверено, — но нека си остане само между теб и мен, и тоя дъб. Мислех, че това е най-сигурният начин да попадна в добър колеж — тя направи малка пауза и плахо попита: — Мислиш ли, че съм отвратителна егоистка?

— Стига глупости, амбицията е съвсем нормално човешко чувство — отвърна той. — Та нали, ако Джордж Вашингтон не е бил амбициозен, вероятно все още щяхме да говорим като англичаните. Схващаш ли?

— Не знам. Мама казва, че мъжете смятат амбицията за неприятна у жените.

— Не се безпокой, Лора. У теб никога, нищо не може да бъде неприятно.

За учудване на Барни треньорът отново го покани в лагер „Хайауата“, и то като главен надзирател. По-късно разбра, че това е чест, която върви заедно с капитанското място. (Той дори успя да уреди работа на Уорън като надзирател на по-малките срещу двайсет и пет долара за цялото лято.)

Когато пристигна и се настани в лагера, Барни прегледа списъка с имената на момчетата, които щяха да дойдат, и установи с известно облекчение, че Марвин Амстердам не е между тях. Дали някога отново щеше да го види? И ако се срещнат, дали щеше да бъде на „Уимбълдън“, или „Белвю“?

Във всеки случай това лято нямаше да рискува да си навлече гнева на Нордлингър. Препоръката на треньора щеше да бъде важна за постъпване в колежа.

Като истински аскет Барни прекарваше всеки ден от четири и половина до шест в залата за тренировки с Лийвит, Крейг Русо и две нови протежета на Нордлингър.

Късно една вечер в средата на август телефонът му иззвъня. Лора се обаждаше от болницата.

— Барни, баща Ти получи удар.

Кръвта се смръзна във вените му.

— Много ли е сериозно?

— Не могат да кажат със сигурност поне до утре сутринта, но мислят, че ще издържи. Майка ми отиде при твоята майка, която не иска да мръдне от чакалнята. Сякаш се страхува, че нещо непоправимо може да се случи, ако заспи.

— Ще взема Уорън и идваме веднага.

— За Бога, Барн — предупреди Лора, — карай внимателно.

Той събуди по-малкия си брат и отиде да вземе колата на Санди Лийвит. Два часа и четиридесет и пет минути по-късно те спряха на служебния паркинг пред болницата. Братята изтичаха нагоре към сърдечно-съдовото отделение, където майка им ги посрещна, обляна в сълзи. Луис успокои момчетата, че Харълд е вън от опасност.

— В момента той кротко спи и мисля, че ще е най-добре да заведете майка си вкъщи, за да си отдъхне.

— Какво се случи? — настоя Барни.

— Получил, е инсулт — обясни Луис. — Това е кръвоизлив в мозъка в резултат на съсирек в церебралната артерия. Все още е много рано да се говори за пораженията.

— Какви са възможностите? — развълнувано попита Барни.

Луис се опита да го успокои и същевременно да каже истината.

— От минимална загуба на двигателна способност до пълна парализа, включително и афазия. Но трябва да разбереш, че има случаи, когато лекарят просто не може да предсказва. Сега настоявам да заведеш всички у дома.

— Искаш да кажеш, че ти оставаш? — запита в отговор Барни.

Луис кимна.

— Вие сте семейството му, но аз съм неговият лекар.

След седмица Харълд вече можеше да приема посетители и да говори тихо, сливайки думите. Дойде Денят на труда и едно нещо стана болезнено ясно — той беше инвалид. Никога повече нямаше да може да работи.

Естел отиде в учителското пенсионно бюро и се впусна в дълги бюрократични процедури по подготвяне на документите за пенсионирането на съпруга й по болест. Едва тогава разбра колко жестоко ниски са тарифите. Харълд беше преподавал общо тринайсет години и следователно щеше да получава пенсия, достатъчна само за сметката за парното през зимата. Чекът за инвалидност от армията щеше да покрива вноските по ипотеката, но…

Същата вечер тя разкри мрачната, реалност на ситуацията пред Барни и Уорън.

Когато завърши краткото си изложение, тя погледна тъжно към по-големия си син. Барни разбра и без да го молят, пое отговорността на плещите си.

— Няма нищо, мамо, ще започна работа. Свършваме училище в един часа, така че вероятно ще намеря нещо за следобедите и почивните дни.

Естел го погледна с мълчалива благодарност.

Едва тогава Уорън разбра.

— Ами баскетболът? Всеки следобед имате тренировка.

— Знам, Уорън, знам — избухна Барни. — Просто ще трябва да се откажа от скапания отбор, това е!

Барни седеше втренчен в съдържанието на полуотворения си шкаф. Маратонките, шортите, грейката и всички останали спортни принадлежности, които му бяха носили толкова радост през годините. Не можеше да се насили да извади проклетите неща и да ги върне!

Изведнъж чу врявата на бившите си съотборници, които влизаха в съблекалнята. Беше мъчителен момент за всички. Най-накрая Крейг Русо счупи леда.

— Как е баща ти, Ливингстън?

— Немного зле, Крейг. Благодаря, че попита.

После дойде ред на Санди Лийвит.

— Наистина ще ни липсваш.

— И вие на мен.

Недодялан както винаги, Санди добави:

— Ъъ… сигурно си чул вече, че… ъъ… аз съм капитан сега.

Барни се изненада, като видя, че Лора го чака отвън.

— Нямаш ли си държавни дела на главата? — пресилено се пошегува той.

— Просто си помислих, че ще ти бъде приятно да си имаш компания на път към къщи.

— О! — каза той и добави: — Благодаря, Кастелано.

Намираха се достатъчно почасови работни места. В случай че човек няма нищо против черния труд и ниските надници.

Барни избра аптеката на Лоуенстийн на „Ностранд авеню“, само през няколко улици от къщи, където имаше що-годе разнообразие — продаваше газирани напитки и разнасяше поръчките по домовете. Всеки следобед, щом свършеше училище, той тичаше на работа (плащаха му на час), надяваше една глупава бяла шапка и престилка и започваше да сервира яйчен крем, газирани напитки или (когато случаят го налагаше) бананов сплит на дългогодишни съседи-клиенти.

Всеки път, когато се сетеше за фантастичното удоволствие при вкарването на топката в коша в топъл и осветен салон, той се мъчеше да се нагоди към действителността и обикаляше студените бруклински улици, разнасяйки изпълнени рецепти.

Опитваше се да се утеши с мисълта, че на тази част от работата може да се гледа като на обучение. В края на краищата старият Лоуенстийн му позволяваше да гледа, докато смесваше различните целебни прахове.

— Ще ти кажа нещо, Барни — споделяше аптекарят усмихнат, — ако запишеш фармация в Медицинския институт, сто на сто ще си отличник.

Аптеката официално работеше до седем и половина и Барни се прибираше обикновено след осем часа. Майка му винаги го чакаше с приготвена вечеря и му правеше компания, докато Уорън учеше на горния етаж. Това беше нейният начин да му покаже благодарността си за всичко, което бе пожертвал.

По причини, болезнено разбираеми за Барни, Естел непрекъснато се впускаше в спомени.

— Винаги е бил толкова жизнен — отбелязваше тя с носталгия.

— Да, чувал съм това.

— Все последни напускахме дансинга. Чувствах се съсипана. Но щом се приберяхме, той понякога отиваше в кабинета си и четеше древноримски автори чак докато дойде време за закуска. Разбираш ли защо беше най-уважаваният учител в училището?

Барни сложи ръка върху тази на майка си.

— Не се разстройвай, мамо. Какво като сега ходи с бастун? Поне можем да разговаряме с него!

Тя кимна.

— Прав си. Трябва да сме много благодарни — после прошепна развълнувана: — Ти си добро момче, Барни.

Нощ след нощ тя повтаряше все същия пречистващ я монолог почти дословно.

След това идваше най-мъчителната част от ежедневието на Барни — посещението при баща му.

Харълд прекарваше по-голямата част от времето си в леглото и непрекъснато четеше. Първо сутрешния вестник, после някое научно съчинение и щом се събудеше от следобедния си сън — „Уърлд Телеграф“. След вечеря обикновено беше преуморен, затова приемаше посетители, седнал в леглото.

Понеже чувстваше вина задето „не е полезен“, той поемаше бремето на разговора върху себе си, като разсъждаваше върху текущите събития или върху книга, която в момента четеше. И все пак в гласа му винаги се усещаше едва доловима нотка на извинение.

Барни чувстваше това и сменяше традиционните роли, опитвайки се да успокои баща си, като му разказва вълнуващи случки от своя интелектуален свят. Една вечер спомена за увлечението си по психоанализата.

— Татко — запита той, — да си чел нещо от Фройд?

— Ами да, малко.

Отговорът изненада Барни. Той не очакваше баща му да е информиран за такива „модерни“ неща.

— Когато бях във военната болница — продължи Харълд, — имаше един състрадателен психоаналитик, който ни посещаваше и ни караше отново и отново да му разказваме как сме били ранени. Дойде около десет пъти. И ни помогна. Наистина ни помогна.

— Как, татко? — запита Барни с нарастващо възхищение.

— Ами сигурно си спомняш как Фройд обяснява съня…

— Доколкото знам, според него сънищата отключват подсъзнанието ни…

— Именно. Та този лекар лекуваше психиката ми, като ме караше да „сънувам на глас“. Всяка вечер аз съживявах онази експлозия, но понеже говорех за нея непрекъснато, кошмарите най-накрая престанаха.

После Харълд се сети нещо.

— Между другото, по кой предмет изучавате това?

Объркан, Барни призна, че чете психология в „свободното си време“. И двамата знаеха, че това време всъщност го няма, и той очакваше да му се скарат, загдето пренебрегва училището. Но баща му отново го изненада.

— Е, синко, това няма да се отрази добре на оценките ти. Но аз винаги съм мислил, че истинският смисъл на обучението е да стимулира мисленето. Кажи ми чел ли си нещо от Юнг?

Барни поклати глава.

— Ами защо не погледнеш неговата теория за сънищата и колективното безсъзнателно — после може да поговорим за това.

— Разбира се, татко, разбира се. Може би мама ще донесе един екземпляр от библиотеката.

— Не е нужно — отвърна Харълд, — аз го имам в кабинета си — на рафта до Артемидор.

От този момент нататък Барни с нетърпение очакваше посещенията при Харълд — те вече бяха най-хубавата част от всекидневието му.

Барни сядаше да учи обикновено след десет часа. В дванайсет вече беше толкова изтощен, че се строполяваше в леглото. Неизбежно започна да изостава в училище.

Не можеше да навакса и в почивните дни. Защото в събота отиваше при Лоуенстийн в осем часа и работеше целия ден. Оставаше му само неделя следобед. Но Барни вече беше стигнал до съдбовно решение: не можеше да постъпи в колеж със стипендия на баскетболист. А с оценките си в момента вероятно изобщо нямаше да бъде приет в Колумбийския университет.

Така че защо, по дяволите, в единствения си свободен ден да не отиде на игрището за няколко сериозни баскетболни мача, та да си отпусне нервите? Той играеше толкова дълго и упорито, че накрая едно по едно момчетата започваха да се оплакват от изтощение и се прибираха вкъщи.

Оценките му от първия срок бяха, както се очакваше, по-ниски от обикновено. Но общият му бал беше все още над деветдесет[2] и това не изключваше автоматично възможността за „Колумбия“. Особено ако се справеше добре на матурата.

Решаващата част на този общонационален изпит беше да се оцени способността на кандидата да си служи с думи и цифри. На теория това беше нещо като кръвна проба — нещо, за което не можеш да учиш.

А на практика по време на коледната ваканция децата посещаваха скъпо платени курсове, за да се усъвършенстват. Всяко семейство, което мечтаеше за престиж, заделяше необходимите двеста долара, та детето им да изглежда по-умно, отколкото е.

Инес Кастелано смяташе това за вид измама, компромис с честта. Но Луис беше реалист и се наложи. Защо дъщеря им да не бъде при равни условия? Той дори щедро предложи да субсидира Барни, който бе твърде горд, за да приеме.

На Коледа Барни беше на работа (с двойна надница), тъй като беше ред на Лоуенстийн да дежури в района. Чувстваше се самотен, особено след като Лора изобщо престана да се навърта наоколо. Вечно беше на курс или се забавляваше някъде.

Тя си преговори всичко седмица преди изпита и предложи да покаже на Барни някои от въпросите, които беше научила. Той прие с благодарност и двамата прекараха няколко вечери в интелектуални занимания.

Резултатът беше щастлива ирония. Лора спечели достойните за възхищение шестстотин и деветдесет точки по литература и шестстотин и шейсет по математика, а Барни отбеляза седемстотин и двайсет и седемстотин трийсет и пет.

— Божичко, Барни — каза тя, — с тези оценки ще те приемат във всяко училище в страната.

— Виж какво, Кастелано — отговори той кисело, — ако можех да играя в отбора тази година, единственият резултат, който щеше да ме интересува, е двайсет точки на мач.

С настъпването на суровата зима Барни се уморяваше повече и започна да се връща от работа като пребит. Понякога спеше едва четири часа. Но това бяха вече последни метри преди финала. След няколко седмици щяха да разберат дали са приети в колеж, и всичко щеше да свърши; щяха да се чуват само радостни викове.

Или плач.

Една съботна вечер той остана почти до полунощ, за да помогне на мистър Лоуенстийн в описа на инвентара. Довлече се до къщи през сивата киша и се запрепъва по стълбите с единствената мисъл да поспи, без да сънува аспирини, антихистамини или разхлабителни.

Но докато си събличаше палтото, стомахът го подсети, че е изял само един сандвич на обяд, и той се затътри към кухнята. За негова изненада там все още светеше. Изумлението му беше пълно, когато видя Лора.

— Хей, какво те води насам толкова късно, особено в събота вечер? — запита той.

— Барни, трябва да говоря с теб. Сериозно е.

— Татко? — рефлективно реагира той. — Да не се е случило нещо с татко?

— Не, не — тя направи пауза и добави едва доловимо: — Става дума за мен, Барн. Имам проблем. Знам, че си уморен…

— Нищо, нищо. Седни. Ще си взема сандвич и ще поговорим.

— Не, не тук. Не може ли да се поразходим?

— По това време?

— Само около квартала. Ще си изядеш сандвича по пътя.

Той се вгледа внимателно в нея за първи път. В очите й се четеше паника.

— Добре, Кастелано, добре.

Той сграбчи шепа шоколадови сладки, метна на гърба си опръсканото с кал яке и двамата излязоха на улицата.

Първите стотина метра изминаха в пълно мълчание. Най-накрая Барни вече не издържаше на напрежението.

— Ще ми кажеш ли, моля те, какво не е наред?

— Закъ… закъсня ми — заекна тя. — Вече шеста седмица.

— Искаш да кажеш, че си бременна?

Тя само кимна.

— О, Боже, как, по дяволите, стана?

— Не знам, Барн. Срам ме е, наистина ме е срам. И адски ме е страх.

Внезапно го обзе необяснимо предателско чувство.

— Защо, да те вземат дяволите, не отиде при кучия син, дето го е направил? — процеди той. Не можа да се насили да каже думата „баща“.

Тя поклати глава.

— Защото е мръсник. Ти си единственият човек, на когото мога да се доверя.

— Поласкан ли трябва да се чувствам? — уморено си пое дъх и осъзнал колко отчаяна бе тя, направи опит да озапти собствените си чувства. — Добре — рече бавно, — мога ли само за информация да знам кой е оня?

— Ами… Санди Лийвит.

Барни не можа да удържи гнева си.

— Защо точно той, по дяволите?

— Моля те — проплака Лора, — ако исках да ми крещят, можех да кажа на родителите си.

От очите й бликнаха сълзи.

Той се спря и прошепна в спокойната зимна тишина:

— Успокой се, Лора. Хайде да се върнем на топло и да обсъдим цялата тая история. Мама вече е заспала, никой няма да ни чуе.

Когато се върнаха в кухнята, двамата започнаха да ровят оскъдните си познания по въпроса и да мислят за незаконно практикуващи лекари, съставяйки план.

За Барни беше също толкова трудно да слуша, колкото и за Лора да говори. В съзнанието му се бореха гняв и състрадание.

Лора знаеше за две други момичета от „Мидууд“, които бяха стигали до същото затруднено положение. Всяка беше намерила различно средство за решение на проблема.

Едната платила петдесет долара на някаква тъмна личност в мърляв двустаен апартамент на петия етаж в една сграда близо до „Ред Хук“. Приключението било ужасно и тя извадила страхотен късмет да си остане цяла. Рекла на Лора, че онзи бил толкова кирлив, че и под ноктите му се виждала мръсотия.

Второто момиче пък казало на родителите си и те, макар ужасени, уредили аборт при стерилни медицински условия. Но тази алтернатива означавала да ходи до Пуерто Рико и то по време на лятната ваканция, когато отсъствието й нямало да събуди подозрение.

— Барни, какво, по дяволите, да направим? — после, засрамена, Лора бързо се поправи: — Извинявай, не трябваше да казвам ние. Проблемът всъщност е мой.

— Не, Кастелано, просто стой спокойно и ще измислим нещо. Сега, първо, ти напълно сигурна ли си, че си бременна?

— Преди две седмици трябваше да ми дойде. Обикновено е много редовно.

— Добре, тогава ще трябва да намерим истински лекар — по-близо от Пуерто Рико. Много ми се ще да можеше да попитаме баща ти — да се престорим, че е за някой друг и…

— Не, Барни, веднага ще се сети. По-добре да умра, отколкото той да разбере.

Тя се извърна настрани. Цялото й тяло се разтърси от сподавени ридания. Барни стана, обиколи масата и я прегърна през раменете.

— Лора, казах ти, че ще се погрижа за това — и продължи — наум: „Само ми се ще да знам как, по дяволите, да го направя.“

В неделя проблемът на Лора бе изместил всичко друго от ума му. До вечерта бе успял да си внуши, че все ще намери някой на другия ден в училище, някой, за когото просто не се бе сетил, някой, който знаеше как стават тия неща.

Двамата почти не размениха дума на път за училище в понеделник сутринта. Барни с изненада откри, че всичко изглеждаше нормално. Момичето, което седеше до него, бе същото, което познаваше от толкова много години. Само че сега тя носеше детето на някой друг.

Когато се разделиха във фоайето, той започна да обикаля коридорите. След всеки час беше като ловец, който търси плячката си и се взира внимателно във всяко минаващо лице. На обед той претърси и кафенето, отново без никаква полза. До един часа не беше напреднал ни на йота.

Стигна в аптеката и започна да търси измежду лекарствата, опаковани за доставка. Както обикновено мистър Лоуенстийн дойде и изнесе на бъдещия лекар кратка лекция за действието на всяко лекарство. Барни го изслуша любезно, после сложи пакетчетата, в малка платнена чанта и излезе в пронизващия студ, където поне можеше да бъде сам с мислите си.

Едва на връщане изведнъж се сети. А мистър Лоуенстийн? Та той знае почти колкото всеки лекар и ежедневно общува с десетки лекари. Защо да не попита него?

Защото, ако се ядоса, в което беше почти убеден, можеше да си загуби работата.

Но после, докато събуваше галошите си, той хвърли поглед към своя работодател. Аптекарят без съмнение имаше вид на добър човек. И въпреки че нямаше аптекарско съответствие на Хипократовата клетва, Барни знаеше, че старецът никога не е бил клюкар. Когато имаше рецепта за нещо потенциално компрометиращо (един от клиентите му например бе прихванал гонорея), той оставяше Барни да наглежда магазина и доставяше сам пеницилина, без да издаде с нищо къде отива.

Имаше по-малко от петнайсет минути до затварянето на магазина и мистър Лоуенстийн тъкмо заключваше опасните лекарства, когато Барни се приближи до него и го запита дали разполага с няколко минути за разговор.

— Разбира се, Барни, какво те тревожи? Ако става въпрос за повишение, можеш да се успокоиш. Имах намерение да го направя идната седмица.

— Не, не — бързо отвърна момчето, — става въпрос за един проблем.

— Какъв проблем?

— Ами, ъъ… — той се поколеба и изговори на един дъх, — една моя позната е загазила.

Старецът се взря в лицето на Барни и промърмори:

— Да разбирам ли, че ти си джентълменът, забъркан в тази неприятна история?

Барни кимна.

— Това е ужасно — каза аптекарят, но не изглеждаше особено ядосан. — За какво, мислиш, продаваме лекарства против забременяване? Когато младите хора искат да се забъркват в такива неща, поне трябва да вземат необходимите мерки. Ако трябва да съм честен, Барни, не го очаквах от теб.

— Да, сър.

Последва пауза, тъй като никой не разбра чий ред е да каже нещо.

Най-накрая Барни събра сили да попита:

— Можете ли да ми помогнете по някакъв начин, мистър Лоуенстийн? Повярвайте ми, срам ме е да ви моля, но тя е отчаяна, всъщност и двамата сме отчаяни. Не искам да отиде при някой касапин. Това би означавало да си рискува живота — после се почувства ужасно неудобно и се извини: — Май не трябваше да ви занимавам с това.

Аптекарят въздъхна.

— Не е трябвало да вкарваш младата дама в беля. Ала ако по някаква причина вие двамата не можете да се ожените — а съдейки по възрастта ти, случаят явно е такъв, — очевидно ще трябва да възприемете другата алтернатива. Имай предвид, че не знам дали това е правилно. Не съм Господ. Но ще ти помогна с каквото мога.

Чувство на огромно облекчение изпълни Барни. Искаше му се да прегърне стареца.

— Заключи магазина и ела в канцеларията — нареди шефът му.

Барни бързо се подчини и влезе в работното помещение на аптекаря. Той пишеше телефонен номер върху малко картонче.

— Не ме питай откъде знам — предупреди той, — но от онова, което чувам, този човек е изключително внимателен. Дори предписва антибиотици след операцията за всеки случай.

Барни разгледа картончето.

— Д-р Н. Албритън в Пенсилвания?

Работодателят му вдигна рамене.

— Това е най-доброто, което мога да направя, момчето ми. Знам, че приема пациенти в почивните дни, та това улеснява задачата. Повече не мога да ти дам. Е?

— Моля?

— Нима смяташ от вкъщи да проведеш такъв разговор? Седни и се обади оттук.

Мистър Лоуенстийн тактично напусна стаята, а Барни, леко зашеметен, набра междуградския номер и помоли да го свържат с Честър, щата Пенсилвания. Няколко секунди по-късно чу спокойния глас на лекаря, който му пожела добър вечер. Сега идваше трудната част.

Той се опита да разкаже проблема, колкото е възможно по-бързо, макар да говореше неясно в опитите си да скрие самоличността на Лора. Но лекарят не се интересуваше от подробностите.

— Мисля, че разбирам какъв е случаят. Ще ви бъде ли удобно да посетите клиниката ми в събота сутринта? Тя се намира малко извън Пенсилвания.

— Разбира се, разбира се, без съмнение. Ще бъдем там, когато кажете.

— Ами, да речем, в единайсет — става ли?

— Да, сър, да, сър, напълно. Много благодаря.

Но разговорът не беше приключил все още.

— Мистър Смит, предполагам знаете колко взимам?

— Не, не, но ще донесем пари, не се тревожете. Ъъ… колко точно?

— Четиристотин долара. В брой, разбира се.

Барни онемя.

Накрая лекарят учтиво запита:

— Това променя ли нещата, мистър Смит?

— Не, не, всичко е наред — хрипливо отговори Барни.

Когато мистър Лоуенстийн се върна, двамата си облякоха палтата и излязоха през задния вход.

Барни преливаше от благодарност. Той се обърна към шефа си и каза развълнуван:

— Как мога да ви се отблагодаря, мистър Лоуенстийн?

Старецът се спря и погледна към Барни.

— Като не кажеш никому за това. Никога.

— Господи, Барни, откъде, по дяволите, да намеря четиристотин долара? В книжката си имам по-малко от петдесет. Върнахме се там, откъдето започнахме, и не можем нищо да направим.

И тя отново започна да плаче.

Той отговори без колебание:

— Слушай, Кастелано, в събота отиваме и всичко ще бъде наред.

— А четиристотинте долара?

Барни се усмихна.

— Не се безпокой, имам почти толкова в банката.

— Но ти си работил като куче за тия пари. Спестяваше за колежа.

— Няма значение. Мангизите са си мои и мога да правя с тях каквото искам. Така че да не губим повече време за глупости, ами да измислим какво ще кажем на родителите си, преди да изчезнем в събота сутринта.

Лора бе преизпълнена с чувство, което не можеше точно да определи. Накрая тихо промърмори:

— Знам, че звучи глупаво, Барн, но аз щях да направя същото за теб.

— Знам — кимна той сериозно.

На следващия ден след училище Барни отиде направо в „Дайм Сейвингс Банк“ и изтегли всичките триста осемдесет и седем долара и петдесет и шест цента от сметката си, а Лора — своите четиридесет и шест долара, с които отиде да купи автобусните билети — по шест долара и седемдесет и пет цента на човек отиване и връщане.

Барни планира пътуването им толкова внимателно, колкото Ханибал прекосяването на Алпите. В седем часа тръгваше автобус за Филаделфия, който пристигаше малко преди девет. Така им оставаха два часа да намерят клиниката на Албритън.

Мистър Лоуенстийн разреши на Барни да си вземе почивен ден и те казаха на родителите си, че ще се опитат да си купят правостоящи билети за сутрешната прожекция на „Антоний и Клеопатра“ с Лорънс Оливие и Вивиън Лий. Тъй като тръгвали рано, щели да закусват в заведението „При Недик“ на Таймс Скуеър. После можели да отидат да хапнат по сандвич и сладкиш, та щели да позакъснеят.

Беше след полунощ, а Барни все още се мяташе в леглото, опитвайки се да заспи. Изведнъж чу звук, сякаш от удряне на камъчета в прозореца му. Погледна навън и разпозна силуета на Лора. Минутка по-късно застана до нея.

— Барни, дойде ми… мензисът ми дойде!

— Стига бе! Искаш да кажеш — фалшива тревога?

Тя започна да се смее и да плаче едновременно.

— Да, Ливингстън, да, фалшива тревога. Не е ли чудесно?

Лора обви ръце около него и те се прегърнаха.

— Къстелано, не можеш да си представиш колко се радвам за теб — прошепна той.

— Хей, Барни — отбеляза пламенно тя, — никога няма да забравя това. Мисля, че си най-чудесният човек на света!

[1] Хенри Дейвид Торо (1817–1862) — американски писател, натуралист. — Б.пр. ↑

[2] Системата за оценяване в учебните заведения на САЩ е процентова (100 точки — максимална оценка). — Б.пр. ↑

6.

Както се очакваше, Лора бе приета в Радклиф, и то на пълна стипендия. Тя ликуваше при възможността да посещава дъщерния колеж на Харвард, тъй като това я поставяше в най-изгодна позиция за щурмуване на последната цитадела — Медицинския институт.

Радостта на Барни бе значително по-сдържана. Бяха го приели в Колумбийския, добре, но със стипендия само за учебните разноски.

— Все пак ще можеш да тренираш, нали? — попита Лора.

— Само ако тренировките са между полунощ и четири сутринта — горчиво отговори той.

Решен да опита всичко от пансионерския живот, Барни си намери работа, от която печелеше достатъчно, за да продължи приноса си към семейния бюджет и да остане в пансиона.

На първи юли той стана помощник-портиер за през нощта във „Версай“ — една от модерните кооперации в най-елегантния квартал на Ню Йорк. Беше изтощително, но доходно — до Деня на труда вече бе спечелил достатъчно, за да си покрие наема през целия първи семестър.

Изведнъж дойде време да се сбогува с Лора — моментът, за който цяло лято избягваше да мисли. Дори когато преди една седмица погледна през прозореца и видя двама здравеняци от железопътните служби да товарят багажа на Лора, не си позволи да се замисли какво предвещаваше това.

В нощта, преди тя да замине, двамата седяха един до друг на стъпалата пред задната врата, загледани в очертанията на отдавна неизползваното баскетболно табло.

— Страх ли те е, Кастелано?

— По-скоро съм вцепенена. Все си мисля, че са ме приели по погрешка и ще се проваля по всички предмети.

— Да — отвърна той. — Познато ми е това чувство.

Отново млъкнаха. После изведнъж Лора прошепна:

— По дяволите!

— Какво има? — попита Барни.

— Страшно ми се иска и ти да си в Бостън.

— На мене пък ми се иска да играя в „Бостън Келтикс“, но трябва да приемем действителността такава, каквато е.

— Не обичам да приемам действителността такава, каквато е.

— Тогава как според тебе ще станеш лекар?

— Не знам — отговори тя искрено. — Наистина не знам.

Всяка година Радклиф Колидж публикуваше брошура, озаглавена „Регистър на първокурсника“. Тя съдържаше имената и снимките на всички новоприети момичета, та те да могат по-лесно да се опознаят.

Но тя бе далеч по-ценен документ за мъжете от Харвард, които я изучаваха както съветниците по конни състезания — списъка на кобилите и ограждаха вероятните победителки.

През 1954 г. снимката на Лора Кастелано беше оградена във всички екземпляри — доказателство за това бяха непрекъснатите вълни от телефонни обаждания до най-новата обитателка на Бригс Хол.

В началото тя бе поласкана. После й беше забавно. Но тъй като минута след минута мъжки гласове с най-различен тембър повтаряха „Вие не ме познавате, но…“ тя най-накрая помоли телефонистката да не я свързва повече. („Ако искаш им кажи, че съм пипнала проказа, на мене хич не ми пука.“)

На другата сутрин се запозна с ръководителката си Джудит Болдуин — жизнена, около четиридесетгодишна асистентка по биология, която се отнесе доста скептично към шансовете на Лора да постъпи в Медицинския институт. Нея самата, призна тя, я отхвърлили само преди дванайсет години.

— Разбира се, не го приех като лична обида — такава беше официалната политика. В Харвард за първи път приеха жени през 1945 г.

— Не са приемали дори по време на войната?

Джудит поклати глава.

— Очевидно все още не са били заслужили одобрението на Харвард. Сега приемат само пет-шест момичета и това за тях е огромно постижение. През 1881 г. група жени от Бостън предложили около един милион долара — представи си колко много е било това тогава — на Харвард, ако се съгласят да обучават по няколко жени всяка година. Оттам казали „не“.

Това не засили кой знае колко увереността на Лора.

Междувременно Джудит добави още един пикантен исторически анекдот.

— Колкото и да е странно, все пак имало една жена по това време в катедрата. Името Фани Фармър говори ли ти нещо?

— Имаш предвид дамата, която написала книга по готварство?

Джудит кимна.

— Може да не ти се вярва, но готварството било задължителен предмет в института по медицина.

— Защо, за Бога?

— Не съм много сигурна — отвърна Джудит. — Но тъй като нямали право да се женят, докато живеели в пансиона на училището, професорите вероятно решили, че е по-добре да ги научат да се изхранват.

— Сякаш са живеели в манастир — отбеляза Лора. — Но във всеки случай все още ми се иска да им покажа на какво съм способна, професор Болдуин. Ще ми помогнете ли?

— Само ако се чувстваш достатъчно силна, за да оживееш след разочарованието, Лора. От мен да знаеш, влудяващо е да видиш как момчето, което е седяло до теб по химия или биология и на което непрекъснато си подсказвала, за да изкара някоя добра оценка, го приемат в института по медицина, а ти въпреки отличната си оценка не можеш да припариш до него. Ако думите ми звучат горчиво, то е, защото така се чувствам.

— Да ме обезкуражиш ли се опитваш? — попита Лора.

— Успях ли? — запита в отговор Джудит.

— Не — отговори твърдо Лора.

— Добре — по-възрастната жена се усмихна. — Сега да изготвим стратегията за битката.

Когато Лора се върна в Бригс Хол, предадоха й купчина телефонни съобщения от непознати ухажори и писмо от Барни.

Скъпа Кастелано,

Това е първият лист, написан на машината, която ми подариха твоите родители по случай завършването. Току-що се преместих в Джон Джей Хол. Стаята ми не е голяма. Всъщност, ако я сравниш с телефонна кабина, последната може да ти се стори като централната автогара. Но вече се запознах с няколко симпатични момчета и много кандидат-студенти по медицина. Смешно е, но някак си май не съм попаднал на кандидат-медици, които също да са симпатични. Повечето от тях изглежда искат да специализират нещо като „синдром на цар Мидас“. Основното развлекателно четиво на всички е „Медикъл Икъномикс“.

Колумбия е супер и въпреки че трябва да спазваш проклетите научни изисквания, решил съм да взема английски като основен предмет. Как мога да изпусна шанса да слушам такива влиятелни личности, като Жак Барзуни Лайънъл Трилинг, който изнася лекции на тема „Фройд и кризата в културата“? Представяш ли си, това е курс по литература?

Всичко щеше да бъде прекрасно, ако не трябваше да държа изпит по органична химия — но искам да разкарам тая ужасия, за да не ми виси като дамоклев меч.

Миналата седмица отидох на приемните изпити за отбора по баскетбол ей така, колкото да се позабавлявам. Знаех, че няма да мога да играя дори ако по някакво щастливо стечение на обстоятелствата ме вземат в отбора, но бях невероятно сериозен.

Салонът беше пълен с момчета, някои от които ми приличаха на център-нападатели — искам да кажа, високи, мускулести русокоси момчета от Средния запад, които вероятно са влезли със стипендии от царевичния щат[1]. (Не ми го казвай, само, че ревнувам.)

Както и да е, малко по малко житото бе отделено от плявата (забележи, че развивам селскостопанските метафори), а мене все още не ме бяха окастрили. Когато излязохме за окончателния подбор, аз съвсем откачих и започнах да изпълнявам стрелби с отскок, дори с лявата ръка, и по някакво перверзно чудо всичките излязоха успешни.

В края на деня треньорът на Колумбия, едно невероятно излъскано същество на име Кей Касиди, ми произнесе приветствена реч.

Тъй че, след като завърши пламенното си обръщение, бях принуден да му кажа, че финансови затруднения ме спират да приема щедрото му предложение.

Този отговор сякаш разби съвършения му облик. Каза нещо от сорта що за проклет кучи син съм аз, та да му губя скъпоценно-драгоценното време, когато съм знаел, че нямам време, и т.н. Някои от епитетите не ги бях чувал дори на игрището в Бруклин.

Както и да е, трябва да свършвам. Ще изпратя писмо то на път за работа.

Надявам се, че се държиш прилично.

С обич,

Барни.

На Коледа двамата останаха до четири часа сутринта да си говорят, толкова много имаха да наваксват. От ентусиазма, с който Барни говореше за интелектуалните гиганти, Лора стигна до убеждението, че средното ниво на обучението в Колумбия е по-високо, отколкото в Радклиф.

Но едно нещо важеше еднакво и за двете училища. Кандидат-студентите по медицина бяха безскрупулно съревноваващи се зубрачи (повечето от тях момчета), които не можеха да измислят нищо друго, освен да ти развалят експеримента по химия, ако си излязъл до тоалетната.

— Ей ти тебе истинска всеотдайност — изкоментира Барни. — Но знаеш ли, те са хората, които със сигурност ще влязат в Медицинския институт.

— Да — съгласи се Лора. — Бих искала да знам какво, по дяволите, ги тласка натам. Не може да са само парите…

— Не — отвърна Барни, опитвайки се да коментира професионално въпроса. — Струва ми се, че долавям у тях някаква немалка социална несигурност. Те, изглежда, мислят, че бялата престилка е някакъв вид защитно наметало. Или погледни от другата страна — повечето от тия скапаняци могат да хванат гадже само в „плод-зеленчук“. Представи си колко голяма власт е да можеш да кажеш на една жена: „Съблечи си дрехите и ми покажи циците си!“

Лора започна да се смее.

— Не се шегувам, Кастелано — настоя той.

— Знам, ако не се смея, ще се разплача.

На следващия ден те проведоха още една дълга нощ на дискусия. Този път върху тема, която касаеше и двамата — родителите им.

Харълд Ливингстън бе намерил начин да потисне чувството си за вина от това, че не печели пари. Хрумна му идеята да използва придобитите в армията умения, за да превежда класики от литературата на Изтока. Като начало взе „Историята на Генджи“, първия и най-известен японски роман, написан през единайсети век.

Барни се гордееше със смелостта на баща си и убеди Уорън, че заниманията на баща им не бяха само терапия. Беше проверил в книжарницата на колежа и прагматично установи, че трудът на Харълд ще запълни важна празнина на литературните рафтове.

— Това може да го съживи.

Лора, от друга страна, бе всичко друго, само не спокойна. Откакто влезе в къщата, усети, че в семейството им всичко бе започнало да се обърква. Родителите й по отделно се опитаха да спечелят доверието й, сякаш лоялността на Лора щеше да узакони различните пътища, по които бяха поели.

Инес, която ходеше толкова често на църква да изповядва греховете си, че изобщо нямаше време да върши други в промеждутъците, се опита да убеди Лора да дойде с нея.

— Съжалявам, мамо — отвърна тя, — нямам какво да изповядвам.

— Всички сме родени грешници, детето ми.

За миг Лора забрави, че първият човешки грях е неподчинението на Адам. Вместо това се сети за друго провинение на човека след изгонването му от Райската градина, което сякаш повече се отнасяше за нея — белега на Кайн. Та аз ли съм пазителка на сестра си? Знаеше, че поне в очите на майка й беше така.

Не намери спокойствие и в компанията на баща си. Всъщност точно обратното. Когато се прибра късно една вечер, тя чу пиянския му глас от кабинета:

— Venga, Laurita, venga charlar con tu papa.[2]

Лора неохотно се подчини.

Луис беше по риза, опрял лакти на бюрото, така че да може да достига една полупразна бутилка.

— Пийни едно с мен, Лорита — предложи той завалено и почти неразбираемо.

— Не, благодаря, татко — отвърна тя, опитвайки се да запази самообладание. — Не мислиш ли, че и на теб ти е достатъчно?

— Не, дъще моя — каза той. — Все още усещам болката.

— Какво? Не разбирам.

— Трябва да пия, докато престана да чувствам болката от живота.

— Стига, татко, не го маскирай с философия, ти си просто обикновен стар пияница.

— Не съм толкова стар, Лорита — отвърна баща й, като се хвана само за едно от прилагателните. — Това е най-жалкото. Майка ти се отказа от света, дявола и плътта. Тя отказва да…

— Трябва ли да слушам това? — прекъсна го Лора, която се чувстваше все по-неудобно.

— Не, разбира се, че не. Просто си помислих, че по-добре ще разбереш защо пия, ако знаеш колко ми е труден животът…

Тя не знаеше какво да отговори.

А баща й продължаваше:

— Бутилката поне не ми обръща гръб. Стопля ме, когато ми е студено. Успокоява ме, когато съм уплашен…

Лора не можеше повече да понася разговора. Изправи се.

— Отивам да си легна. Имам да уча утре.

Когато се обърна и се отправи към вратата, Луис извика след нея:

— Лорита, умолявам те, аз съм ти баща…

Тя не спря. Не се обърна. Просто се чувстваше объркана и наранена. И изоставена.

Напълно изоставена.

Естел нямаше как да не забележи, че семейство Кастелано едва се докоснаха до храната, която с толкова старание бе приготвила за коледната трапеза. Инес седеше като статуя, Луис пиеше вино, а Лора непрекъснато поглеждаше часовника си, като броеше не само дните, но и часовете и минутите, които трябваше да изтърпи, преди да избяга в Бостън.

Бремето да поддържа разговора сега бе паднало върху крехките рамене на Харълд Ливингстън.

Той се обърна към Лора усмихнат:

— Барни ми каза, че и двамата имате отличен по органична химия. Ако си запазите оценките, това ще бъде като „Сезам, отвори се“ за института по медицина.

— За Барни може би — отбеляза Лора, — но моята ръководителка казва, че там не гледат благосклонно на жените-лекари. Дори за да те допуснат, на интервю, трябва да бъдеш нещо като първенец в класа, с препоръки от Господ или поне от свети Лука.

С периферното си зрение тя видя как Инес се намръщи на непочтителните й думи.

— Сигурно преувеличаваш, Лора — каза Харълд Ливингстън.

— Добре тогава — отговори Лора, — предизвиквам всички да назоват три прочути жени-лекари от цялата история.

— Флорънс Найтингейл — незабавно се обади Уорън.

— Тя е била сестра, тъпчо! — озъби се Барни.

— Добре — започна Харълд бавно, приемайки предизвикателството. — Тротула, професор по медицина в университета в Салерно през единайсети век. Написала е дори известен учебник по акушерство.

— О, чудесен пример, мистър Ливингстън — усмихна се Лора. Още две.

— Ами, мадам Кюри, разбира се — предложи Харълд.

— Съжалявам, мистър Ливингстън, тя е била само химик и при това никак не й е било леко. Всички ли се предават?

— Да, Лора — отстъпи Харълд, — но тъй като учиш история на науките, би трябвало да можеш да отговориш на собствения си въпрос.

— Добре, от страниците на „Ню Йорк Таймс“ мога да ви кажа за Дороти Ходжкин, доктор по медицина, която е открила витамин Б-12 за лечение на злокачествена анемия. После Хелън Тосиг, завършила Радклиф по някакво съвпадение, макар че не й разрешили да вземе диплома от Харвард, която направила първата успешна операция на сърдечноболно бебе. Вероятно мога да изброя още няколко, но се съмнявам, че ще са повече от десетина, което е нищо в сравнение с АМА[3].

В този момент Луис наруши мълчанието си и додаде:

— Ти ще промениш всичко това, Лорита. Ти ще станеш велика лекарка.

При обикновени обстоятелства Лора щеше да се почувства поласкана от този неочакван бащински оптимизъм.

Но в този момент Луис беше мъртвопиян.

По-късно, когато двамата останаха сами, Лора каза сериозно на Барни:

— Няма да се връщам вкъщи за Великден.

— Ей, това не е хубаво. Защо?

— Честно казано, мисля, че Тайната вечеря вече се състоя.

Дойде лятото, а Барни още работеше нощни смени на „Парк авеню“. Потеше се в портиерската си униформа и се насилваше да учи във всяка свободна минута.

След като завърши първата година със средна оценка почти отличен, не искаше да си подлее сам вода пред прага на Медицинския институт, като рискува да получи лоша оценка по физика. Затова реши да се хване с този задължителен предмет през лятната сесия в Лонг Айлънд Юнивърсити, където съревнованието между кандидат-медиците бе малко по-леко.

Този номер не беше тайна за бъдещите лекари. Лора също бе предпочела да си вземе физиката през лятото, само че в Харвард. В писмо до родителите си обясни, че не може да понесе още едно задушно и мъчително лято сред топящия се асфалт на Ню Йорк. Не хранеше илюзии, че те няма да се досетят за истинската причина.

Но както скоро разбра, единствената прилика между Харвард и летния курс на Харвард бе съвпадението на имената. Защото през юли и август дворът се превръщаше в нещо като провинциален клуб, където каймакът на отбраното дамско общество от източните щати се тълпеше с наивната надежда да си „хване“ харвардски съпруг. Носеха се най-късите панталонки и най-прилепналите фланелки.

Наистина има къде да се развихриш, Барни — писа му тя. Бонбончетата тук са повече, отколкото в близката сладкарница.

Имам лабораторни упражнения четири пъти седмично и обикновено в петък главата ми е толкова претъпкана с уравнения, формули и неразбираеми концепции, като Доплеровия ефект например (на кой ли му дреме за скоростта на звука?), че през уикенда ми се ще само да спя. Може би ще измислиш начин да дойдеш тук другото лято, Барн. Бог ми е свидетел, ще си прекараш добре. Междувременно не се преработвай, моля те.

С обич „77“

Докато се разхождаше на другия ден из двора на училището, Барни се загледа в няколко минаващи студентки и осъзна, че по отношение на секса бе започнал да изостава. Уорън наскоро бе заявил, че стигнал почти до същността на нещата с едно момиче от Ийстърн Паркуей. Беше немислимо малкият му брат да го направи преди него!

И така, изпълнен с похотливи намерения, Барни реши да пробва според него най-обещаващия ловен терен — „Съвременна драма“.

Инстинктът му се оказа правилен — беше претъпкано с бъдещи актриси в съотношение поне три момичета на едно момче. Още повече той скоро разбра, че Колумбийският за тях е като вълшебна дума. До момента две на нула.

Първото му успешно прелъстяване се дължеше по-скоро на доста неромантичната инициатива на мис Рошел Пърски, която, докато двамата се целуваха страстно във всекидневната на родителите й, нежно прошепна:

— Е, ще го направиш ли, или не?

Той го направи.

Двамата го направиха.

Естествено, той не можа да скрие гордостта си. В своето следващо писмо до Лора пусна няколко явни намека без, разбира се, да изпада в големи подробности. Не само от кавалерство, а просто за да изглеждат по-големи собствените му заслуги в начинанието. (Подписа се само „Недевствено твой“.)

Барни и Лора се видяха чак, когато тя дойде през един августовски уикенд на кратко и неохотно посещение в къщата в Непонсет, за която двете семейства в плен на романтичен подтик бяха издействали разрешение за закупуване.

Уорън, на когото предстоеше да започне последната си година в „Мидууд“, отсъстваше — все още работеше като помощник-келнер в известния курорт Гринууд Манър. Той писа на родителите си, като приложи писмо за Барни — най-големи бакшиши вземали онези келнери, които ще стават лекари. Професията, която той бе избрал — право — се класираше едва на второ място.

След вечеря Лора и Барни се разходиха по плажа под късно залязващото слънце.

— Как са вашите? — попита той.

— Няма да остана толкова дълго, че да разбера — отвърна тя. — В понеделник сутринта ще взема влака за Бостън.

— Но до започване на училище остава месец и половина.

— Да, обаче един приятел ме покани в крайморската вила на родителите си.

— Сериозно ли е, или отиваш само заради пейзажа? — попита той.

Тя вдигна рамене.

Барни не знаеше дали иска да избегне отговора, или наистина не е сигурна.

— Кой все пак е избраникът?

— Казва се Палмър Талбот.

— Звучи като спортна кола — отбеляза Барни. — Заслужава ли си?

— Стига, Ливингстън! Като ме гледаш така, мислиш ли, че ще изляза с някого, ако не си заслужава?

Той я погледна закачливо усмихнат и отговори:

— Вероятно. Искам да кажа, че вече имаш горчив опит.

— Може би той е различен.

— Ами да, нали има две фамилни имена.

На връщане Лора се вгледа внимателно в Барни и за първи път забеляза умората, изписана на лицето му.

— Тия нощни смени скоро ще те закопаят, Барн. Не можеш ли да си намериш друга работа?

— Не, Кастелано, тази ми харесва. Имам много свободно време да уча. Освен това се издигам. До година ще бъда главен портиер.

— Все пак смятам, че е убийствено — настоя тя.

— Виж какво, още не си лекар.

— Да, но както я караш, опитният ми труп в Харвард може да се окажеш ти.

1955-а година наивно ще се смята за годината, в която американците два пъти излязоха да танцуват на улиците от радост. Веднъж по повод на небивало в историята на Бруклин събитие — „Доджърс“ победиха „Ню Йорк Янкис“ и се класираха за финалните игри.

И втори път, когато в страната избухна всеобща радостна експлозия след съобщението от дванайсети април, в което се цитираха резултатите от пространното изследване на Джонас Салк за ваксина, изпробвана върху ученици от Питсбърг. С две думи, тя действаше. Науката бе победила детския паралич!

Цялата страна полудя и по думите на един наблюдател „заби с камбани, наду клаксоните, запищя със свирки, загърмя с ракети, застопори светофарите на червено за кратки приветствени периоди, напусна работа по обед, затвори училищата, а в някои свика френетични събрания, завдига тостове, запрегръща децата, отиде на църква, взе да се усмихва на непознати, прости на враговете си“.

Вече нямаше да има трагедии като тази на Изобел Кастелано. Бог да благослови д-р Салк!

Само да я бе открил по-рано.

[1] Небраска — Б.пр. ↑

[2] Ела да побъбриш с баща си. ↑

[3] Асоциация на медиците в Америка — Б.пр. ↑

7.

Беше неделя сутрин, Денят на труда. Уорън поглъщаше желирана поничка и спортната страница на Таймс. Баща му безцелно прелистваше подлистника с новоиздадените книги. Изглеждаше по-блед, трепереше повече от обикновено и пушеше вече трета цигара за деня.

— Още кафе, скъпи? — запита настоятелно Естел.

— Не, благодаря. Малко ми е задушно. Мисля да ида в градината да глътна малко свеж въздух.

— Добре. Ще дойда с теб — каза тя.

Харълд сграбчи бастуна си и с мъка се изправи на крака — винаги упорито отказваше да му помагат.

Уорън беше стигнал до „Новините през седмицата“, когато чу гласа на майка си, която панически крещеше от градината:

— Помощ, помощ, моля ви, помогнете!

За миг той се озова на задната врата и видя баща си прострян на земята. Уорън се втурна натам.

— Какво стана, мамо?

— Стояхме тук и си говорехме — изхълца Естел — и изведнъж той падна. Мисля, че е в безсъзнание, не знам, не знам.

Уорън коленичи и погледна баща си, чиито очи бяха затворени, а лицето — пепелявобледо. Той сграбчи Харълд за рамото и извика сякаш да го събуди: „Татко, татко.“ Нямаше отговор. Сложи ръка под ноздрите на баща си, но не можеше да прецени дали диша. Може би дишаше. Но не беше сигурен. После наведе ухо към гърдите на Харълд.

— Всичко е наред, мамо, всичко е наред. Чувам сърцето му. Но бие много ускорено. По-добре да извикам д-р Кастелано.

Тя кимна, онемяла от страх. Когато Уорън изтича навън, Естел коленичи и постави главата на своя съпруг в скута си.

Колата на Луис не беше пред къщата. Уорън изкачи стълбите наведнъж, натисна звънеца и застана задъхан пред вратата. Отвори му Инес.

— На татко му е лошо, май припадна. Къде е д-р Кастелано?

— О, Maria Santisima[1], току-що отиде при някакви пациенти. Не знам кога ще се върне. Слушай, има един д-р Фриман — живее наблизо, на „Парк Плейс“ — каза тя, като посочи наляво.

— Добре, добре. На кой номер?

Тя поклати глава.

— Не знам, но е единствената жилищна кооперация там. Името му го пише отвън на месингово letrero[2] до входната врата. Повикай го. Аз ще ида при Естел да видя дали мога да помогна.

След по-малко от две минути Уорън, останал без дъх, стигна до „Парк Плейс“ 135 и натисна звънеца на Оскар Фриман, доктор по медицина. Няколко секунди по-късно по домофона прозвуча мъжки глас.

— Говори д-р Фриман. Мога ли да ви помогна?

— Баща ми припадна, докторе. Просто лежи на земята. Бихте ли дошли бързо, моля?

— В безсъзнание ли е?

— Да, да — почти изкрещя от вълнение Уорън. — Бихте ли побързали, моля?

Последва кратко мълчание.

След това безтелесният глас на лекаря произнесе равнодушно:

— Съжалявам, синко, по-добре извикай линейка. Не мога да се забърквам в такива неща — професионални причини.

Чу се изщракване. За момент Уорън не помръдна, объркан и изоставен. Не бе допускал, че докторът може да не дойде. „О, Божичко, ами сега какво да правя?“

Тласкан от страх, той се втурна обратно към къщи.

Сцената в градината беше всъщност непроменена. Като се изключи одеялото, което Инес бе донесла, за да покрият треперещия Харълд.

— Къде е докторът? — попита Естел.

— Не ще да дойде — ядосано отвърна Уорън. — Някой обади ли се в болницата?

— Да — каза Инес, — отговориха, че ще пристигнат, колкото е възможно по-бързо.

Линейката дойде след двайсет и седем минути. Закараха Харълд Ливингстън в болницата „Кингс Каунти“, където го обявиха за мъртъв.

Барни работеше във „Версай“, когато Уорън му се обади. Изтича на улицата, махна на едно такси и скочи в него.

— За пръв път ми се случва — пошегува се шофьорът — да видя портиер, който си взима такси.

— Спести си шегите — тросна се Барни, — само ме закарай в болница „Кингс Каунти“, колкото можеш по-бързо.

Коридорът беше слабо осветен и миришеше на препарат за дезинфекция. В другия край той видя Инес да успокоява майка му, която плачеше, и чу Луис да крещи:

— Mierda![3] Каква простотия, пълна идиотщина! Изобщо не е трябвало да го оставиш да се измъкне!

Когато се приближи, Барни видя, че испанецът се кара на брат му, който беше изпаднал едва ли не в шок.

— Кълна се, д-р Кастелано — едва чуто повтаряше Уорън, — казах му, че въпросът е на живот и смърт.

Щом видя по-големия си син, Естел се изправи и извика:

— Барни, Барни — и се спусна да го прегърне.

Докато той държеше в ръце измъчената си майка и се опитваше да я утеши, светът сякаш престана да съществува.

След известно време Естел промърмори:

— Искам още веднъж да го видя. Ще дойдеш ли с мен, Барни?

По-големият й син кимна.

Погледна към брат си и усети безпокойството му.

— Уорън, остани тук с Кастеланови и почакай да се върнем.

Останал насаме с Луис, докато вървяха към паркинга на болницата, Барни най-накрая успя да попита:

— За какво бяхте толкова ядосан, д-р Кастелано?

Луис разказа събитията от сутринта, като употреби много възклицания и псувни.

Барни бе озадачен.

— Как може един лекар да не си помръдне задника и да остави баща ми да умре?

Със стиснати зъби Луис отвърна:

— Мръсният копелдак се е страхувал от следствие.

— Не разбирам. Какво следствие?

— В тая голяма страна, момчето ми, има много лекари, които няма да се отзоват при такъв спешен случай. Защото, ако пациентът умре, семейството може да го съди за небрежност.

— Лекарят не е ли длъжен да помогне?

— Само морално — тихо, но гневно отговори Луис. — Не по закон. Никъде не се казва, че лекарят е абсолютно задължен да се отзове, когато го повикат.

— Мислиш ли, че щеше да бъде по-различно? — попита Барни.

Луис вдигна рамене.

— Никога няма да разберем. Причината за смъртта на баща ти е инфаркт на миокарда. Времето е от съществено значение, когато става дума за сърцето. Фриман е можел да инжектира лигнокаин и поне да започне да го връща в съзнание.

Барни побесня.

— Ще го убия, ще го убия с голи ръце.

Луис го стисна здраво за рамото.

— Calma, calmate, hijo[4]. Няма смисъл. Трябва да приемеш, че е мъртъв. Запази спокойствие заради майка си. Запомни, сега ти си мъжът в семейството.

Беше почти полунощ, когато се прибраха. Лора беше пристигнала от Бостън преди минути.

— Аз… ъъ… направих малко кафе и сандвичи — каза тя нерешително. — Ако някой е гладен…

Мъката на тримата Ливингстънови бе осезаема и все пак тя долови, че при Барни чувството е някак по-дълбоко и по-различно.

Луис и Инес отведоха Естел горе — той, за да й даде приспивателно, а тя, за да й помогне да си легне. Уорън си взе сандвич и ябълка и се отправи към своята стая, за да се уедини с мъката си.

Барни и Лора останаха сами в кухнята.

— Хей, Барн, кажи си каквото ти тежи — каза тя нежно. — Знам, че страдаш, и ако поговорим, ще ти олекне.

Той наведе глава.

Тя отиде до него, коленичи и докосна ръката му.

— Кажи нещо, Барн.

Накрая той даде израз на чувствата си.

— Не мога да повярвам, че един лекар го е оставил да умре.

— Барни, сега това не е важно.

— Ами тогава какво, по дяволите, е важно?

Тя сложи ръка на бузата му, а той я сграбчи като удавник сламка.

И се остави да заплаче.

През следващите дни Естел Ливингстън беше неутешима. Барни остана вкъщи, като прескачаше до Манхатън само за някои часове или за нощната смяна във „Версай“.

За погребението на Харълд бяха предвидени най-тесен кръг роднини, но церемонията се увеличи с дузина преподаватели от Еразмус Хол, които си спомняха за него с добри чувства, и дори с няколко бивши негови ученици, прочели за смъртта му в „Бруклин Игъл“.

Една вечер, две седмици по-късно Естел и двамата й синове седнаха около кухненската маса да поговорят за бъдещето.

— Няма страшно, ще се оправим — каза им тя. — Харълд беше предвидлив човек. Притежаваме къщата изцяло. В завещанието се казва двамата синове да си поделят книгите му. Не е уточнил нищо повече. Знаеше, че ще бъдете честни един към друг.

— Не мога да взема нито една негова книга — промърмори Барни.

Уорън кимна.

— И аз. Нали разбираш, искам всичко да остане както си е.

Естел разбра. Имаха нужда от време — и тримата.

— Той се е погрижил за нас — продължи тя. — Застраховката от учителската федерация е петнайсет хиляди долара, а от армията — десет хиляди. Това означава, че в действителност няма да имаме финансови затруднения.

Двамата братя кимнаха.

— Дълго мислих какво да правя с тези пари — продължи тя. — Барни, искам да престанеш да се изтощаваш до смърт от работа. За времето, което ти остава в „Колумбия“, ще ти плащам всичките разходи, за да можеш само да учиш.

Барни вдигна ръка да възрази, но тя го възпря.

— Моля те — настоя Естел и изрече думите, които щяха да спрат всякакво разискване. — Така искаше баща ти. Не мисли, че не сме говорили за това.

— Ще внеса същата сума в банката на твое име — каза тя на Уорън. — За да можеш да учиш право, където пожелаеш.

— Но, мамо — каза Уорън тихо, — какво ще остане за теб?

— Ще се справя. Щом завършиш колежа, ще обявя къщата за продан…

По несъзнателен рефлекс братята извикаха в един глас:

— Не!

— Бъдете реалисти, момчета, някой от вас има ли намерение да практикува в Бруклин? — запита тя. — Освен това леля Сийл от години ни изпраща рекламни брошури от Флорида и честно казано, откакто успя да убеди баба ви да се премести там, аз си мислех колко хубаво би било да прекарваме зимите без галоши и чадъри. Знам какво означава това за вас — продължи Естел. — От всеки ъгъл никнат спомени. Но моля ви, повярвайте ми, можем да продадем къщата и да запазим спомените. Те винаги ще ни принадлежат.

— Май си права, мамо — отрони Барни с въздишка на примирение.

Нямаше какво повече да се каже.

В началото Барни не можа напълно да осъзнае, че за първи път в живота си може да прави каквото иска в свободното си време.

Следващото лято, когато Естел отиде да търси апартамент в Маями, братята Ливингстън се записаха на екскурзия с автобус из страната — минаваше се през Големия каньон, парка Йелоустоун, калифорнийските секвоени гори и се завършваше с три дни в Холивуд.

За първи път те общуваха като големи хора. Разказваха си кой за какво мечтае, за идеалната жена, която всеки искаше да срещне.

— Ще ми бъде мъчно — каза полугласно Уорън.

— Какво искаш да кажеш, Уор?

— Искам да кажа, че татко няма да присъства на сватбите ни. Знаеш ли, просто не мога да свикна.

— И аз.

Досега бяха само братя. Но това лято те станаха приятели.

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Младоликият Кен Касиди, който отскоро бе повишен в ранг треньор на университетския баскетболен отбор, се слиса съвсем истински, когато видя един призрак от миналото сред непознатите лица на кандидатите за отбора.

— Тук съм за каквото и всички останали, мистър Касиди, сър — каза Барни Ливингстън с обезоръжаваща любезност.

— Откажи се, не ми губи времето.

— Това е Америка, сър. Нали всички са поставени на равна нога?

— Добре — въздъхна той. — Възползвай се от конституционните си права. Излез да стреляш с топката, за да те изстрелям пък аз след това.

В първоначалния рунд Барни беше единственият, който вкара кош.

А по време на играта беше направо неудържим.

Накрая така разпердушини новаците, че дори излъскано сдържаният треньор се усмихна.

„Какво пък, дявол да го вземе“, помисли си Касиди, ще взема този клоун като петнайсети човек. Поне по време на тренировка ще дава хъс на другите.

Сега, когато се чувстваше богат, Барни се обаждаше на Лора поне една вечер в седмицата.

Тя с нетърпение очакваше месец февруари, когато отборът на Колумбия щеше да дойде в Кеймбридж, за да играе срещу отбора на Харвард.

— Кастелано — предупреди я той, — твоите харвардски сладури ще видят най-гадния баскетболист, който някога се е раждал.

По време на дългото пътуване с автобус от Морнингсайд Хайтс, докато другите от отбора спяха, Барни беше свеж и буден, готов да покаже на всички на какво е способен.

Момчетата от отбора обядваха рано в „Харвард Варсити Клъб“. Оставаше им да убият още четири часа до началото на играта. Но Барни имаше други планове за този промеждутък. Той тръгна колкото можеше по-бързо по ледените улици на Кеймбридж към метростанцията на „Харвард Скуеър“, където хвана влака за „Парк Стрийт“, после хвана трамвай, който го отведе на две спирки от Харвардския медицински институт.

Пристигна с петнайсет минути по-рано пред облицованата с дървена ламперия канцелария на д-р Стантън Уелес, директор на приемната комисия.

Легендата разказва, че в Харвардския медицински институт приемат не само най-добрите, но и най-безстрашните — Барни знаеше това и използва времето да се съсредоточи върху отговорите, които беше подготвил на неизбежния въпрос:

— Защо искате да станете лекар, мистър Ливингстън?

(А) Защото искам да успокоявам и да лекувам страданието по света. Не, прекалено очевидно.

или може би

(Б) Защото вашата изключителна изследователска апаратура ще ми позволи да открия нови лекарства, да прекрача нови граници. Като Джонас Салк, който сложи край на трагедии като тази с Изобел. Не, прекалено претенциозно.

или вероятно

(В) Защото означава гарантирано социално положение. Вярно, но никой няма да го приеме.

или дори

(Г) Защото искам да печеля много нари. (Може да се възприеме добре заради искреността, но може да го отхвърлят поради глупост.)

или по-добре

(Д) Защото винаги съм уважавал Луис Кастелано и искам да бъда като него.

и

(Е) Защото един бездушен лекар причини смъртта на баща ми и искам да разоблича всички негодници като него.

Отговори (Д) и (Е) поне имаха предимството, че са напълно искрени. И все пак дали бяха достатъчно добри?

Преди да може да помисли още малко по въпроса, нечий глас извика:

— Мистър Ливингстън?

Той вдигна поглед. Пред него стоеше висок и строен човек, изискано облечен в скъп костюм. Барни скочи на крака.

— Да, сър — каза той, като за малко щеше да отдаде чест.

— Аз съм д-р Уелес. Благодаря ви, че си направихте труд да дойдете. Ще влезем ли в канцеларията ми?

Барни влезе в стая, украсена с луксозни свидетелства за почит и слава. Освен дипломи имаше членски книжки за най-различни видове дружества (национални, международни, кралски и т.н.). Да не говорим за писмата, подписани, както изглеждаше, от всички президенти на Щатите след Джордж Вашингтон.

Директорът се разположи зад огромното махагоново бюро, а Барни седна с изправен гръб на традиционен харвардски стол (колониален стил — светлокафяви дървени облегалки за ръцете, основната част боядисана в черно, със златна емблема на училището).

Настъпи сравнително дълго мълчание. Барни се наведе напред с ръце върху коленете, сякаш бе готов всеки момент да скочи, за да хване някоя топка.

Накрая Уелес отвори уста и попита:

— Мислите ли, че вашият отбор има шанс довечера?

Барни се стъписа. Какъв ли номер се опитваше да му извърти тоя? Как се очаква от него да отговори? Любезно да обясни, че се надява да направят Харвард на пух и прах? Или да попита как може да седят и да си говорят за баскетбол, когато на света има толкова много болести и страдания? Той отхвърли всички тези варианти.

— Така смятам, сър — отговори учтиво.

Но следващият въпрос беше също удар под пояса.

— А готов ли сте да се обзаложите?

Барни не можа да измисли нищо сериозно. Затова отвърна:

— Всъщност не — представете си как ще изглеждам, ако ви пъхна десет долара в ръката! Ще изглежда като подкуп.

Уелес се засмя.

— Съвършено вярно. Не се бях сетил за това. Кажете ми… — той млъкна за малко и попита: — Какво ви тласна към баскетбола?

Барни вече мислеше, че Уелес не гледа на него като на сериозен кандидат.

— Това, че в Бруклин няма терени за поло, сър.

Директорът леко се усмихна.

— Хм. И за това не се бях сетил — после стана, подаде ръка и каза чистосърдечно: — Приятно ми беше да се запозная с вас, Ливингстън.

— Но, сър, няма ли да ме попитате защо искам да стана лекар?

— Мисля, че съвсем ясно си го изразил в есето си. Намирам го за много вълнуващо. Сигурно ще ти е приятно да научиш, че ние, неколцина от Харвард, се опитваме да прекараме през министерството закона за първата помощ. Та лекарите да не се страхуват да посещават изпаднали в безсъзнание пациенти, както е станало с баща ти. Съжалявам, че ще пропусна мача довечера, но имам официална вечеря с японци. Сигурен съм, че догодина ще се виждаме често.

Без да обръща внимание на заледените места по тротоара, Барни се пързаляше като дете по улицата към трамвая.

Публиката в спортната зала беше малобройна. Колумбия не беше голяма сензация. Когато излезе гостуващият отбор, аплодисментите бяха слаби. И само един човек беше достатъчно въодушевен да извика окуражително:

— Давай, Ливингстън!

Барни се усмихна и дриблирайки с едната ръка, помаха с другата.

Добрата Кастелано, единственият член на клуба на моите почитатели. Всъщност ревностните му поддръжници бяха двама — мъжът, който седеше до нея, също ръкопляскаше от все сърце. Без съмнение точно този широкоплещест мъж с елегантен костюм е нежният и храбър рицар с двете фамилии Палмър Талбот. Господи, изглежда по-излъскан и от Кен Касиди, нашия съвършен американски треньор.

Около три минути след началото на мача Колумбия направи първата си смяна — Барни влезе в игра. Лора отново се провикна. Решен да й покаже всичко, което е научил, откакто го е виждала да играе за последен път, той наистина прекали. Трябваше да плати за ентусиазма си — към края на първите петнайсет минути вече бе направил пет лични нарушения. Треньорът Касиди беше бесен.

— Да не си бизон бе, Ливингстън? Какво, по дяволите, стана с финеса ти?

— Май съм го оставил в Ню Йорк. Съжалявам.

През цялата втора половина на гейма той остана на пейката с наведена глава, като се стараеше да не поглежда към Лора.

След мача (който Харвард спечелиха с лекота) Лора изтича през игрището да прегърне Барни. И да му представи Палмър.

— Приятно ми е най-после да се запозная с теб — каза красивият (и по-висок) харвардски възпитаник. — Лора винаги говори с толкова обич за теб.

— О — отвърна Барни, като се стараеше да не се показва толкова несигурен, колкото се чувстваше, — колко жалко, че ме хващаш в лош ден.

— Хайде стига — успокои го Лора, — някои от наказанията могат да се оспорят. Мисля, че съдиите бяха пристрастни.

— Моля те, Кастелано — отговори Барни, — не ми се смей. Играх така, все едно че ръцете ми са от кашкавал.

— Като си говорим за кашкавал, надявам се, че ще дойдеш да вечеряме заедно — сърдечно предложи Палмър.

По дяволите, помисли си Барни, очаквах да остана насаме с Лора, за да й разкажа за днешния следобед.

— Да, да, разбира се.

Отидоха в „Анри Катр“, изискано малко бистро на втория етаж на една дървена къща, разположена на тясна улица близо до „Бойлстън стрийт“.

— Предположихме, че ще си уморен след мача, така че избрахме най-близкото заведение — обясни Палмър, докато излизаха от салона. — Тук сервират сравнително добра храна.

Барни се чувстваше несигурен и не можеше да реши дали онзи му говори отвисоко, или просто е физически по-висок.

Седнаха и заговориха на общи теми, без да могат обаче да намерят обща почва.

Оказа се, че Палмър е завършил предишната година — с отличен по история на изкуството, както спомена Лора, макар че сдържаният й любим свенливо мълчеше. Оказа се също, че бил във втората осморка на екипа. Сега учел първа година в бизнес училището (с основен предмет пари и капитали?)

Изглеждаше искрено заинтригуван от темата, която Барни бе избрал за есето си: „Образът на лекаря в английската литература“.

— От сърце се надявам, че ще цитираш прекрасните редове на Матю Арнълдс за желанието да избегне лекаря, който само „говори и умува“ и идва при болния, за да „назовава, вместо да лекува“ — или как беше там.

Да, Палмър, помисли си Барни, точно това са думите на поета. Всъщност трябваше да се съгласи, че този Палмър Талбот наистина е впечатляващ. Дори би могъл да каже, че е симпатяга.

— Между другото, Барн — попита Лора, — как ти мина интервюто?

— Добре.

— Само добре?

Барни изгаряше от желание да й каже всичко, само че не пред публика. Затова вдигна рамене и каза:

— Нека кажем просто, че не беше толкова лошо, колкото в кошмарите ми, така че не се тревожи.

— Не мога да се сдържам, Барн. Направо ми се смразява кръвта във вените. Та те приемат само пет-шест момичета на година.

Палмър се намеси с един интересен факт, макар че той едва ли се отнасяше до темата.

— В Русия повечето лекари са жени.

— Да не би да ми предлагаш да кандидатствам в Московския университет? — иронизира го Лора.

— Съвсем не — запротестира Палмър. — Не искам дори да напускаш Бостън.

В единайсет и половина те стояха пред салона, където останалите момчета от отбора на Колумбия вече се бяха качили в автобуса, готови за дългото пътуване обратно до Ню Йорк.

— Сигурен ли си, че не искаш да останеш за през нощта? — приятелски попита Палмър. — Ще се радвам да те настаня в пансиона на училището.

— Не, не, благодаря, имам много да уча.

— Длъжен съм да кажа, че вие, бруклинци, определено сте амбициозни.

— Ами то си върви с територията — доколкото можеше, нехайно отговори Барни. Стисна ръката на Палмър, целуна Лора за лека нощ и се обърна, готов да посрещне подигравките на съотборниците си за смехотворната му игра тази вечер.

Оценките на Лора бяха високи. Препоръките й бяха написани с искрен ентусиазъм и тя знаеше, че ще стигне до интервюто. Но в нейния случай нямаше да са достатъчни две преценки (както за мъжете кандидати), а три. Още веднъж възропта срещу неравно поставянето.

Първата й среща беше с Джеймс Л. Шей, доктор по медицина, известен интернист, в канцеларията му в Бийкън Хил, където имаше огромен прозорец с изглед към плавателните лодки на река Чарлс.

— Вие сте много красиво момиче, мис Кастелано — отбеляза той, надничайки над половинките си очила.

— Благодаря — отвърна тя. (Какво друго да каже — И вие не изглеждате зле, докторе?)

— Момиче като вас би трябвало да се ожени и да си има много дечица, не мислите ли?

— С всичкото ми уважение, сър, не мисля, че медицината и майчинството се изключват взаимно.

— Но напротив, мило момиче. Повярвайте ми, точно така е. Невъзможно е една жена да преследва пълноценна и плодотворна кариера, без да нанесе непоправими вреди във възпитанието на децата си. Е, вие не бихте искали да направите такова нещо, нали?

Лора все още не беше сигурна дали той говори сериозно, или я изпитва.

— Разбирам ви чудесно, сър…

— Добре, добре…

— И затова никога няма да се омъжа, а ще посветя живота си на медицината.

Д-р Шей надникна иззад очилата си.

— Разбира се, не говорите сериозно, мис Кастелано?

Ето това беше капанът. Но само след по-малко от секунда тя отговори:

— Мислех, че вие не говорите сериозно, д-р Шей.

Интервюиращият нямаше с какво да отговори на удара. Порови известно време някакви книжа, после стана леко усмихнат и каза:

— Благодаря ви, че се отбихте при мен, мис Кастелано.

Лора напусна канцеларията му уверена, че е спечелила първия рунд, но се боеше, че е загубила неговия глас в медицинската комисия.

В малко преградено отделение в една от лабораториите на „643“ (така живущите наричаха сграда Д на „Хънтингтън авеню“ 643) се проведе второто интервю, този път с Луиз Хофман — доктор по философия, биохимик, около трийсет и пет годишна, която предпочете да поучава, вместо да задава въпроси.

— Ще бъда пределно откровена, Лора — започна тя. — И аз завърших колежа с желанието да стана лекар и ме приеха в Харвардския медицински институт, така че въпросът не е в това, дали гроздето е кисело. Но животът на жената лекар в болнични условия е ежедневно унижение. Някои мъже просто отказват да се съгласят с правото ни да бъдем там. Виж, ти си умна. Защо не се захванеш с научноизследователска работа — поне няма да те третират като парцал?

— Но аз искам да променя това или поне да се опитам — възрази Лора. — Ако всички бягаме от практическата медицина, защото ни е трудно, винаги ще си останем парцали.

Д-р Хофман се усмихна.

— Доста смело момиче си ти, Лора. Мисля, че от теб ще излезе чудесна лекарка. Но само — тя млъкна драматично и продължи — ако оцелееш в медицинския институт.

Две минаха. Още едно. Лора знаеше, че последното стъпало — психологическата проверка — ще бъде решаващо.

Д-р Пол Гарднър приемаше пациентите си в модерна тухлена постройка към дома му в Честнът Хил. Лора пристигна точно в шест и четиридесет и десет минути по-късно докторът я повика в кабинета си. Когато видя кушетката, тя си помисли, че може да я накарат да легне на нея. Но д-р Гарднър й посочи един стол. След минутка той бе отново зад бюрото си с отворен пред себе си тефтер.

— И така?

— Не ви разбрах, докторе?

— И така, вие искате да станете лекар, мис Кастелано?

— Да, сър.

— Някаква по-специална причина?

Поне при този всичко бе по-нормално.

— Ами като начало баща ми е лекар…

— А, и вие искате да съперничите на баща си?

— Не, съвсем не. Аз го харесвам. Възхищавам му се.

— Значи искате да се занимавате с медицина само за да го привлечете, така да се каже, на своя страна?

— Извинете?

— Майка ви, предполагам, не е лекар. И следователно, когато станете лекар, ще заемете нейното място на главна жена в семейството?

— О, моля ви… — възрази Лора раздразнено, — това са такива… глупости.

— Можеш и „тъпотии“ да кажеш, Лора. Тук си свободна да говориш каквото искаш.

— Наистина ли?

— Да, да, разбира се.

— Ами добре тогава, докторе, съвсем честно, мисля, че всички тези въпроси са абсолютна тъпотия.

Всъщност Гарднър изглеждаше доволен от това.

— Продължавайте, продължавайте.

Лора вече не се чувстваше длъжна да спазва мярката.

— Вижте, докторе, ако си бяхте направили труда да прочетете писменото ми изложение, щяхте да разберете, че сестра ми умря от паралич, когато бях на девет години. И щом ще ровите в подсъзнанието ми за някакви дълбоки мотиви, защо не кажете нещо за вината на оцелелия? За идеята, че единственият начин, по който мога да си заслужа съществуването, е да се опитам да попреча на това други деца да губят братчетата и сестричетата си? — тя понижи глас и без да се извини, каза: — Как ви се струва това?

Гарднър я погледна право в очите (за пръв път от самото начало) и отговори:

— Мисля, че сте много проницателна, мис Кастелано. Искрено се надявам, че ще се насочите към психологията като специалност.

Беше удивителна година. Защото през 1957 г. руснаците изпратиха спътник в Космоса. И за радост на Луис Кастелано, Кастро и Че Гевара (доктор по медицина и герой) бяха започнали своята революция, макар и все още от планината Сиера Маестра в Куба.

Това бе също и годината, когато „Доджърс“ изоставиха Бруклин заради по-зеления торф в Лос Анжелос. (О, коварство! Дори спортните игрища ридаеха!)

На петнайсети април в двете срещуположни къщи на улица „Линкълн плейс“ в Бруклин бяха доставени две телеграми, съобщаващи за приемането на двама души в Медицинския институт на Харвард.

Настъпи краят на детството.

[1] Света Марийо (исп.) — Б.пр. ↑

[2] Надпис, табела (исп.) — Б.пр. ↑

[3] По дяволите (исп.) — Б.пр. ↑

[4] Спокойно, успокой се, синко (исп.) — Б.пр. ↑

Част II

Да станеш лекар…

Всички благородни умове изпитват ужас от онова, което на обикновен език наричаме „факти“. Те са дивите зверове в интелектуалната сфера.

Оливър Уендъл Холмс (1809–1894)

Професор по анатомия и декан на Харвардския медицински институт

8.

Веднъж Емерсън казал, че на Сократ би му харесала атмосферата в Харвард Колидж. Спокоен рай от тухлени постройки в джорджиански стил, а между тях древни и мъдри дървета — дворът би бил съвършеното място за сбирка на Аристотеловите ученици.

Пак по същата причина Харвардският медицински институт би допаднал и на Хипократ — бащата тотем на всички лекари (и може би дори личен лекар на Сократ). Архитектурата на Харвардския медицински институт е подчертано класическа — обрасъл в зеленина четириъгълник, заграден от изток и от запад с мраморни сгради, а от южната страна с величествен храм, подпрян на дръзки йонийски колони. Ценен паметник на Аполон лечителя, на Асклепий, бога на медицината, и на дъщеря му Хигия, богиня на здравето.

Всъщност една нелепа легенда гласи, че след като прекарал две хилядолетия сред здравите и бодрите в Елисейските полета, Хипократ се върнал отново на земята и кандидатствал в Харвард, за да разбере какъв напредък са постигнали в професията от негово време насам.

Давайки си вид на отличник от горните курсове, който плюс това взема милята за четири минути, той се явил на интервюто спокоен и уверен в себе си. Когато уважаваният хирург-ортопед Кристофър Доулинг го попитал кой според него е най-основният принцип в медицината, Хипократ уверено цитирал себе си:

— Първо, не причинявай вреда.

Бил отхвърлен като неподходящ.

Много се спори какво е трябвало да отговори. Една теоретична школа поддържа тезата, че принципът на медицината от по-ново време е да се уточни дали пациентът има тази, или онази болест. Но това е не само неточно, а и цинично. Дълбоката същина на медицинската философия, отхвърлена само от няколко алтруистично настроени ренегати, е следната: лекарят никога не трябва да признава, че е сбъркал!

Но как ли тези някогашни простосмъртни придобиват своята непогрешимост?

Има йерархия. Отначало те са послушници, чиято вяра се изпитва, уви, с огън. В продължение на четири дълги години те трябва да работят упорито до късно през нощта. След това, ако все още имат сили, влизат в един отвратително аскетичен монашески орден — този на „сомнамбулите“ (или с други думи, интернистите). И след една година пости и безсъние добиват на свой ред правото да инквизират новите послушници. След време биват посветени. Оттук нататък вече няма граници за израстването им в Светия орден. Епископ, кардинал — дори във Ватикана.

Само дето в областта на медицината има десет хиляди подобия на Рим: педиатричното папство, неврологичното, психиатричното (оттук и терминът „духовен баща“). Има дори специален Свети трон за проктора[1]. Свети Петър построил църква на една скала. За много лекари жлъчните камъни са достатъчни.

Но всичко започва с ритуалните унижения. И било то в Бъфало, или Бостън, Мисисипи, или Монтана ритуалите все си приличат. Онези, които желаят да се срещнат лице в лице с агонията и страданието на човечеството, трябва първо да го изпитат върху себе си.

Единственото общежитие в Харвардския медицински институт бе едно огромно архитектурно чудовище — комбинация от най-лошата част на Венеция и готическите сгради в Бостън. (Няколко медицински мозъка й бяха изковали наименованието „какопластична хирургия“.)

Кръглото фоайе беше увенчано с изненадващо ярък свод в стил рококо и с форма на череп, украсен с неща, които могат да бъдат описани само като кошмари на студент по медицина — гърчещи се змии, епруветки, стъкленици и други лабораторни съдове, предлагащи невероятно експериментално поле за поклонниците на Фройд. Над вратата беше изписана известната мисъл на Луи Пастьор:

— „Dans le champs de l’observation le hasard ne favorise que les esprits prepares.“ (В сферата на научното наблюдение щастливата случайност спохожда само подготвените умове.)

Няколко студенти, поели административни задължения, седяха на дълга дъбова маса и пред всекиго от тях имаше правоъгълна табелка с някоя буква от азбуката, за да могат новодошлите по-лесно да се запишат и да си вземат ключовете от стаите.

Шумът от тихите разговори отекваше в свода и се смесваше с долавящата се някъде отблизо валсова мелодия от Шопен.

— А, известният „до диез минор“ — одобрително каза Палмър. — А това тук сигурно е Рубинщайн.

— Не — отвърна слаб младеж с бяла престилка и очила, — това е Апелбаум.

Лора зърна група познати лица, харвардски бегълци от другия бряг на реката, и забърза към тях, а Палмър я последва.

Объркан, Барни също зае мястото си в редицата. Когато откри, че наистина го очакват и че дори са му осигурили квартира, изпита леко чувство на облекчение.

В действителност „квартира“ беше прекалено силна дума. Стаята му се оказа килер, украсен в стил, който му напомняше вътрешността на кутия от сирене. Квартирите в гробището сигурно са по-приятни, помисли си той, да не говорим, че са снабдени и с по-меки постели. Но какво можеш да очакваш за три хиляди долара годишно?

От страх да не се задуши Барни остави вратата отворена, докато си разопакова багажа. Както струпваше накуп гащетата си, едно усмихнато лице с клинично изпъкнали очи надникна вътре.

— Първа година ли си? — попита то, когато и останалите му части се появиха.

Барни кимна и подаде ръка.

— Барни Ливингстън, Колумбия.

— Мори Ийстман, Оберлин. Аз съм писател — той дръпна като интелектуалец от лулата, която държеше в лявата си ръка.

— Тогава какво правиш във Вандербилт Хол? — замислено попита Барни.

— О, смятам да стана и лекар, но в Смисъла, в който Кийтс, Рабле, Чехов и сър Артър Конан Дойл са били лекари.

— А аз си мислех, че Кийтс всъщност не е успял да завърши — отбеляза Барни.

— Все пак е работил като асистент-хирург в болницата „Свети Тома“ — очите на Мори заблестяха. — А ти искаш ли да пишеш?

— Само рецепти — отговори Барни: — Публикувал ли си нещо?

— О, един-два разказа в малки списания — ще ти ги мушна някой път под вратата. Но то е нещо като репетиция за първия ГОЛЯМ ХИТ. Няколко издателски къщи в Ню Йорк вече проявиха интерес. Ако се окажеш колоритна личност, ще те сложа вътре.

— Какво ще представлява големият ти хит?

— Дневник на харвардски студент по медицина. Нали се сещаш — болката, вътрешната борба… какво точно чувстваш, когато държиш скалпела в ръка. Милиони читатели се опияняват[2] от тайните на медицината.

— Искаш ли да ти кажа още нещо интересно, Мори? Думата „опиянявам“ идва от латинската дума за „член“.

— Стига бе…

— Сериозно! Баща ми беше учител по латински. Идва от fascinum, — i, среден род и означава изображение на мъжки полов член. Струва си да вмъкнеш и това.

— Трябва да ти кажа, Барни, че ти си същински образец за интелектуален финес сред тукашната клоака от научни сноби.

— Благодаря. Ъъ… ще се видим долу на факултетното шери-парти, нали?

— Определено. С особено нетърпение чакам да видя как ще се представят момичетата. Ония от приемната комисия тази година май са се ползвали от услугите на испанската муха. Досега избираха пълни головоднички. Но този път имаме една абсолютна перла. Възбуждам се само като си помисля за нея…

О, по дяволите, каза си Барни, хайде пак отначало.

— Да, мисля, че се казва Лора Кастелано.

— Как? — попита Мори учуден.

„Какво?“ почуди се Барни.

— Говоря за Грети Андерсън. Преди няколко години тя стана Мис Орегон и да ти кажа правичката има страхотно съблазнително тяло.

— Ей, радвам се, че ме предупреди. Я по-добре да взема един душ и да се обръсна, че да… очаровам тая Грети.

— Няма да те изпусна от поглед!

— Бъди нащрек, Мори. Едва тогава ще повярваш на идеята ми, че Кама Сутра всъщност е написана в Бруклин.

Когато писателят най-после си тръгна, Барни стигна до генерално решение: отсега нататък ще държи вратата си затворена.

След като преди десет години взе революционното решение да приема жени за бъдещи лекари, Харвард сега минаваше към нова дръзка стъпка — отдели малка част от онова, което доскоро бе манастир, за да подслони там шепата студентки. Тази част от Вандербилт Хол, известна още и като „Деканата“, се ползваше сред косматите си хикс-игрек хромозомни обитатели с разговорното прозвище „Ерогенната зона“.

Тук Лора Кастелано трябваше да прекара своята първа година.

Докато тя търкаше натрупаната от пътуването мръсотия, в дългото огледало на стената в женската тоалетна се появи грейнало лице.

— Ще ходиш ли на шери-партито? — попита един кадифен глас.

Лора кимна.

— Да, но само за мъничко, имам среща. Освен това не знам защо, но шерито не ми понася.

— Заради съставките — отвърна събеседничката й, — те наистина ти нарушават метаболизма, адски са токсични. От чисто научна гледна точка би трябвало да сервират водка или скоч.

— Трай, коньо, за зелена трева! По тия места химията отстъпва място на икономиката.

Момичето се усмихна и разкри изключително белите си зъби.

— Аз съм Грети Андерсън — каза тя. — Най-уплашената от всички първокурсници.

— Грешиш — в момента говориш с най-уплашената. Името ми е Лора Кастелано.

— Какво толкова се страхуваш? — запита Грети. — Хванала си най-готиното момче в курса.

— Благодаря. Съгласна съм, че Палмър е страхотен, но той не е студент.

— Тогава защо се редеше да взема стая?

— О, сигурно говориш за Барни — височък, с черна къдрава коса, нали?

Грети кимна.

— … и страшно готин. Много ми хареса как пристъпва като котка от крак на крак — като боксьор или нещо от тоя род. Да не би да искаш да кажеш, че не ходиш с него?

— Не, ако имаш предвид романтичната гледна точка. Израснахме заедно в Бруклин — като брат и сестра. Ако си добро момиче, Грети, ще те запозная с него.

— Ако бях добро момиче, никога нямаше да стигна дотук — измърка Грети многозначително.

Лора се усмихна и си помисли: „Барни, ще ми станеш длъжник за цял живот.“

През следващите четири години изобщо нямаше да могат да видят толкова много бележити лекари на едно място, колкото се бяха събрали сега в една-единствена зала в Харвард. Самият въздух беше сякаш зареден със слава. Тъй като беше ясно, че новоприетите студенти едва ли можеха да предложат нещо повече от стаени почитания, лекарите разговаряха помежду си с полусветски маниер, а асистентите им обмисляха всяка своя сричка.

Всяка година темата беше една и съща: Кой ще я спечели тази година? И, разбира се, не говореха за първенствата. Всъщност носеха се слухове, че поне половин дузина професори си бяха стегнали багажа, в случай че им се наложи да прескочат до Стокхолм.

И наистина, в Харвардския медицински институт, където беше практика да се търсят бъдещи лауреати за Нобелова награда, бяха подбрали внимателно кандидатите, които сега посрещаха с шери „Педро Доменик“. Отдаваха голямо значение на всестранно развития мъж (а в случая с Грети и Лора — и на всестранно развитата жена). Освен това Харвард издири и значителен брой гениални, изцяло посветени на науката умове — хора, които се интересуват само от изследователска работа и предпочитат микробите пред мадамите.

Една такава личност беше Питър Уаймън, дипломиран гений, вече написал дисертация по биохимия, който щеше да прибави титлата „доктор, по медицина“ към името си само за да има пропуск за всяка сфера на научноизследователския свят.

Този Питър с овесения цвят на лицето и рядката косица беше единственият, който говореше на професорите и обсъждаше с цитобиолозите възможността да се слезе на подклетъчно ниво.

— Господи — прошепна един изпълнен със страхопочитание състудент на Барни, — като го гледам, ми идва да си вдигна багажа и да си тръгна.

— На мен пък ми идва да се издрайфам — отвърна Барни.

И тръгна в друга посока. Защото видя Лора да влиза през вратата — заедно с Грети Андерсън.

Инстинктът му го накара да хване топката, преди да е отишла в другия край на игрището.

Когато Лора започна да ги представя един на друг, той помисли, че сърцето му ще спре да бие. Никога в живота си не беше виждал такова тяло — нито в Мидууд на булевард „Сънсет“, нито дори на водевилната сцена в Юниън сити, щата Ню Джърси. И това е студентка по медицина?

Барни чу приближаващия се тропот от копитата на останалата част на Хипократовата орда. Направи най-хитрия ход, който можеше да измисли, като я покани на пица или „нещо от тоя род“, след като приемът свърши.

Грети се усмихна и електрическата светлина в стаята стана неимоверно по-ярка.

— Страхотно! Обожавам пици.

Ще й трябват няколко минути след партито, за да отиде да си облече нещо по-обикновено и ще се срещнат долу в седем и половина. (Чудесно се справи, Ливингстън, страхотно попадение!)

Останалата част от тържеството беше като вълнуващо пързаляне с шейни. Барни побъбри кратко и дружелюбно с няколко професори, благодари на този, който го бе интервюирал — а той от своя страна му направи сериозен намек за ортопедичната хирургия (медицина само за мъже), — и се отправи към вратата.

В този момент забеляза Лора да говори с един висок красив студент, който се отличаваше не само с елегантния си външен вид, но и с това, че беше единственият негър наоколо без поднос в ръцете.

Тя видя Барни и му махна да отиде при тях.

Докато се промъкваше натам, Барни изведнъж се сети кой е той.

— Барни, бих искала да те запозная…

— Няма нужда от глупави увертюри — прекъсна я той. — Познавам добрите играчи от пръв поглед — после погледна към събеседника й и отбеляза: — Ти си Бенет Ландсман, най-бесният бегач и стрелец в баскетболната история на Харвард. Преди четири години те видях да играеш в Колумбия. Отбеляза някъде около трийсет и две точки. Нали?

— Нещо такова — каза негърът скромно и подаде ръка. — Не ти хванах името.

— Не съм ти го хвърлял — отговори Барни. — Както и да е, аз съм Барни Ливингстън и се радвам, че вече се беше дипломирал, когато ми дойде ред да играя срещу вашето колежче. А това ми напомня — как така едва сега започваш в медицинския институт? Не беше ли две години преди нас?

— Е, сигурно съм по-изостанал малко — игриво се усмихна Бенет.

— Не му вярвай, Барн — намеси се Лора. — В Оксфорд той беше с Роудсова стипендия.

— Всичко съвпада — каза Барни. После запита Бенет: — Знаеш ли, че в мазето на тоя преголям мавзолей има гимнастически салон? Искаш ли да поиграем някой път?

— С удоволствие — отвърна Бенет. — Всъщност от достоверен източник знам, че обикновено в пет и половина има свободни игри. Защо не идем да видим?

— Добре, чудесно — съгласи се с ентусиазъм Барни.

— Ще се видим там — каза Бенет. — Сега ме извинете, но аз тържествено обещах на д-р Доулинг, че ще изслушам рекламната му реч за ортопедията.

Барни видя как Бенет Ландсман се придвижи грациозно през тълпата и си помисли: „Чудя се как ли се чувства човек, ако е единственият чернокож в курса. Бас държа, че под спокойствието и чара си той е дяволски самотен. Или разгневен. Или и двете.“

Преди да излезе, Барни се запозна с още неколцина от колегите си, между които Ханк Дуайър — богословски възпитаник с тих гласец и лице на порцеланова кукла, родом от Питсбърг. Учел за свещеник, когато внезапно разбрал, че иска да стане лекар, но беше ясно, че чувствата му са двойствени.

— Добре де — загатна Барни. — И Свети Лука е минал по същия път.

— Да — съгласи се Дуайър с глупава усмивка, — това казах и аз на майка ми. Но идеята все пак не й харесва. В нашето семейство религията е по-важна от всичко.

— А какво правите, ако някой се разболее?

— Отиваме на църква и се молим за оздравяването му.

— Ами ако умира?

— Викаме свещеник да му даде последно причастие.

Барни почувства, че желанието на младия човек да замени бялата яка с бяла престилка е вдъхновено не само от желанието да лекува. Защото забеляза хвърлените крадешком погледи към несравнимата мис Андерсън.

Барни си тръгна малко преди седем и изтича горе да си облече нещо по-спортно. От страх да не закъснее той слезе в седем и двайсет и четири и застана на уговореното място, където Грети Велика трябваше да се появи.

Очакването бе изострило мислите му. Сега той осъзна, че да заведе тази Венера Милоска в обикновена пицария, е все едно да покани английската кралица в кварталната сладкарница.

Не, не, това беше възможност, която едва ли щеше да му падне втори път. Мисли, Ливингстън, къде можеш да я заведеш, ама да има малко повече атмосфера — и да е по-реномирано?

Защо не в „Копли Грил“? — красива дървена ламперия, приглушена светлина… Но това значи двайсет долара, дори повече, ако тя обича мартини.

Той си спомни „бащинската“ лекция на Уорън в деня, преди да замине за Бостън.

По-малкият брат прилежно бе изготвил списък на разходите му и съобщи:

— Включил съм всичките ти разходи, Барн. И мисля, че ако лихвите се задържат високи и ти не тръгнеш да си купуваш кола или Бог знае какво, ще имаш достатъчно мангизи и за четирите години. Обучението е хиляда на година, имаш най-евтината стая — триста и четиридесет за наема, храната ще ти излезе около двеста и петдесет на семестър…

— И все пак смятам, че мога да си готвя в стаята.

— По никакъв начин, прочети правилника. Всички първокурсници трябва да се хранят в трапезарията. Но ако ходиш на кино само веднъж седмично…

— Мога ли да си водя и гадже?

— Да, да — снизходително се усмихна Уорън, — дори можеш да купуваш по едни двойни пуканки. Добре, да предположим, че пътуванията и другите общи разходи са още сто и петдесет, значи можеш вероятно да ги докараш до малко по-малко от три хиляди на година.

По дяволите, Уорън, защо не предвиди и план за сексбомби?

„Да върви на майната си всичко“, помисли си Барни. „Ако успея да впечатля мадамата на първата ни среща, с удоволствие ще гладувам една седмица.“

Погледна часовника си. Беше вече осем и петнайсет, а Грети още я нямаше. Той обаче чакаше като вярно куче и единствената му компания бяха легендарните лекари от историята на Харвард, които го гледаха от портретите си по стените.

Оливър Уендъл Холмс, бивш декан на медицинския институт, доскоро познат на Барни единствено с поезията си, сякаш го укоряваше с няколко от своите безсмъртни стихове: „Да пълзиш не значи да почиташ; познаваме безропотния марш на очи, глави и колене…“

С други думи, що за тъпанар си ти, че да чакаш толкова дълго за което и да е момиче?

Той напразно звъня в стаята на Грети. Всички бяха навън и празнуваха последната си свободна вечер. Барни беше вече уморен, гладен и разочарован. Но най-вече объркан. Защо, по дяволите, се бе съгласила с толкова ентусиазъм, щом изобщо не е искала да излиза? Можеше да отмени срещата, да обясни, че е уморена, или пък нещо друго. Тъкмо беше на път да продупчи с юмрук портрета на Джон Уорън (1753–1815), когато се появиха Палмър и Лора.

— Какво правиш тук самичък, Барн? Мислех, че имаш среща с Грети.

— И аз така мислех. Вероятно е получила по-добро предложение.

— Я ела с нас да хапнем нещо! — предложи Палмър с искрено съчувствие. — Хайде, храната е най-доброто нещо на света след нали знаеш какво.

Барни се усмихна одобрително. Стана и излезе с тях, като вътрешно реши: „Кастелано е права. Палмър е симпатяга.“

След това го натъпкаха на задната седалка на едно порше и полетяха към „Джак и Марион“, където Лора го накара да си поръча огромно парче шоколадова торта.

— Малко въглехидратна хипергликемия може да ти повиши настроението.

Но вътре в себе си тя бе по-разтревожена и от Барни, който на десетата хапка се бе отърсил от чувството за наранена мъжка гордост. „Аз трябва да живея с тази сексбомба, каза си тя — надявам се да не ме вкара в лудницата.“

Когато се върнаха във фоайето на Вандербилт Хол, Лора отпрати Палмър с думите:

— Свободен си до другата събота, приятел.

— Протестирам — каза Палмър, — но все пак ще ти се обадя. — Тръгвайки, махна и на двамата: — Чао, доктори.

Сега Лора и Барни бяха сами.

— Благодаря ти, Кастелано. Егото ми беше доста анемично, преди да се появиш. Във всеки случай мисля, че Талбот е страхотен.

— Да — съгласи се Лора и тръгна към стаята си. — Може би е дори прекалено свестен за мене.

[1] Отговорник за дисциплината в университет — Б.пр. ↑

[2] На английски „facsinate“ — Б.пр. ↑

9.

Ако шери-партито от предната вечер имаше за цел да смекчи твърдото като диамант его на бъдещите лекари, приветствената лекция на декан Къртни Холмс на следната сутрин ги разтърси из основи.

Бяха поразени да чуят, че дори най-гениални лекари (като самия Холмс) имаха толкова печално недостатъчни познания за човешките болести, та познаваха само двайсет и шест опитно доказани лекове за тях.

Наистина ли щяха да бъхтят поне още пет години, за да навлязат в професия, където деветдесет и осем процента от работата е въпрос на догадки?

Новоприетите студенти бяха все още с навлажнени очи, когато се наредиха за обедната си каша в стола.

Лора прошепна на Барни, че се чувства задължена към пола си и ще седне при другите четири момичета, които вече бяха окупирали масата за „почетни гости“. Той кимна, огледа се наоколо, видя Бенет Ландсман и реши да седне при някой познат.

Секунди по-късно Ханк Дуайър дойде при тях, като все още изливаше учудването си от речта на Холмс.

— Трябва ли да познаваме всички тези неизлечими болести, за които дрънкаше той. Искам да кажа, аз дори не съм чувал някои от тях.

Отговори му един друг състудент, който седеше сам в другия край на масата.

— Как тогава изобщо са те приели тук? Холмс само цитира някои от най-основните загадки в медицината, онези, които бъдещите ни изследвания, поне моите, са предопределени да разкрият.

Носовият високомерен глас принадлежеше на Питър Уаймън.

— Този истински ли е? — прошепна Барни на Бенет.

— Надявам се, не — отвърна съседът му.

Но Уаймън продължи да говори все така самонадеяно:

— С левкемията и диабета ли да започна, или мога да приема, че знаете нещо за левкоцитите и панкреаса?

— Тоя е голям досадник — отново прошепна Барни.

— И от какво точно си станал такъв професор? — попита Ханк.

— Бих казал, на база на наследствеността, околната среда и учението — отговори Питър.

— Как се казваш?

— Питър Уаймън, доктор по биохимия от МИТ[1], Summa cum larde[2]. А ти?

— Хенри К. Дуайър, ОИ[3] — но го напуснах.

— Направил си правилен избор, Дуайър — изкоментира покровителствено Питър. — Единствената истинска религия е науката.

Докато Дуайър се опитваше да потисне гнева си, Барни прошепна на Бенет:

— Мисля, че попът ще цапардоса педанта.

Уаймън продължи да дърдори, но останалите на масата потънаха в мълчание. Опитваха се да се съсредоточат. Защото след по-малко от трийсет минути щяха да влязат в първия от общо четиристотин петдесетте и пет задължителни часа по обща анатомия. Онези, които бяха изучавали сравнителна анатомия и бяха дисекцирали жаби и зайци, се опитваха да се преструват, че с homo sapiens ще бъде същото. Други бяха работили почасово в болница и бяха виждали трупове. Но никой още не беше опирал нож в човешка плът, нито беше отварял човешко тяло.

Първо усетиха миризмата. Още преди да видят редиците от опаковани в найлони тела — наподобяващи чували, натъпкани с продълговати зелки.

— Божичко! — прошепна Лора на Барни. — Едва дишам.

— Ще свикнем — промърмори той в отговор. — Това е препаратът, който предпазва телата от разлагане.

— Парадоксално, нали — намеси се Мори Ийстман, — че ние, които ще пазим живите, първо трябва да запазим мъртвите.

— Глупости — сряза го Барни.

Беше прекалено нервен, за да понася подобни лекомислени шеги.

Без да се смути, самозваният приемник на Чехов продължи да философства.

— Питам се на кого ли от нас ще се случи. Нали знаете, във всеки курс има хора, на които не им понася. Някои повръщат, други припадат. Чувал съм дори за един-двама, които излезли от стаята и направо зарязали института.

„Затвори си проклетата уста, мислеше Барни. Всички се чудим как да издържим.“

— Добър ден, господа — извика една фигура с оредяваща коса и бяла престилка, докато се промъкваше през двойните врати в другия край. Беше професор Чарлс Лубар, техният водач в лабиринта от човешки тела.

— Особено съм радостен, че ще ръководя експедицията ви към загадките в човешкото тяло през този семестър, тъй като се навършват точно сто години откак Хенри Грей, публикувал „Анатомия“ — вашия все още основен учебник. Разпределили сме ви по четирима на маса. Има картончета с имената. Вземете си инструментите и си намерете местата. Веднага щом се приготвите, можем да започнем.

Барни и Лора се надяваха да се паднат на един и същ труп. Но не би. Барни бързо намери мястото си на една близка маса, а Лора продължи да търси своето. Тя безпомощно му хвърли прощален поглед.

— Горе главата, Кастелано — тихо извика той след нея, — всичко ще бъде наред.

Тя кимна леко и отмина.

Барни се зарадва, когато разбра, че Бенет е един от двамата други студенти, с които щяха да работят върху един и същ труп. (Всъщност цялото трио извади късмет, тъй като всички останали бяха по четирима.) Барни погледна към вонящото тяло, което според етикета, завързан на крака му, е било петдесет и шест годишен мъж, починал от мозъчен кръвоизлив.

На съседната маса друг техен състудент прочете своя етикет и отбеляза:

— Мисля, че ни се е паднал отвратителен мъртвец — умрял е от рак. Червата му сигурно приличат на торба с боклук.

Забележката му бе посрещната от неодобрителните погледи на Бенет и Барни.

— Добре де — възрази той извинително. — Малко съм нервен, това е. Забравете какво казах, а?

— Хубаво — каза Барни.

Бенет кимна одобрително.

Третият член на екипа им беше ниско къдроглаво момиче с очила, за което Барни реши, че е Алисън Редмънд. (Лора му бе споменала за едно миниатюрно свръхинтелигентно джудже от Сейнт Луис.) Тя дойде точно когато професор Лубар започваше традиционната си проповед.

— Първо искам всички да прегледате описанието на тялото, което ще дисекцирате. Малко е вероятно, но ако някой почувства, че това може да е човек, когото познава, моля без колебание да поиска да го преместят.

Господи, помисли Барни, изобщо не се бях сетил за това. Някой, когото познавам — би било гротескно, наистина. После една ужасяващо нелогична мисъл мина през съзнанието му: „Ами ако това се окаже баща ми?!“

— Добре, господа — продължи Лубар, — сега искам да сме наясно с едно нещо. Телата пред вас някога са били живи, дишащи, осезаващи човешки същества. Били са достатъчно щедри да оставят телата си на науката, за да могат дори след смъртта си да служат на човечеството. Искам да се отнасяте към тези хора с уважение. Ако видя някой да си прави непристойни шеги, ще го изритам от курса. Разбрахте ли?

Чу се одобрително мърморене.

Той продължи, но вече с не толкова заплашителен глас:

— Всеки анатом по собствен начин избира откъде да започне да изучава човешкото тяло. Някои започват от най-познатата област — епидермиса или повърхностния епител, и продължават слой след слой да изучават кожата. Но аз поддържам тезата, че трябва да се премине направо към същността на нещата.

После той ги подкани с жест да се съберат около една маса на първия ред, където широкият посивял гръден кош и корем на мъжки труп лежаха открити.

Лицето и шията бяха омотани с парче плат, създавайки впечатлението, че „Джордж“ (както професорът предпочете да го нарича) бе подложен на вечен масаж на лицето. Някои от наблюдателите наполовина очакваха, наполовина се страхуваха, че мъртвецът внезапно ще извика от болка, защото Лубар държеше готов за атака скалпел точно над шията на трупа.

Ръката му плавно се спусна и прободе шията на дълбочина около един инч. Изреди названията на всички слоеве, през които преминава инструмента му, както кондукторът изброява гарите — епидермис, дерма, подкожна мазнина, повърхностна фасция, дълбока фасция, мускул…

И най-после външната стена на меката тъкан бе пробита.

Той продължи да натиска скалпела надолу — движение, с което „разкопча“ кожата, станала твърда като восъчна хартия. Учителят спря за момент да си поеме дъх.

После от една кожена кутия, съдържаща нещо като комплект лъскави дърводелски инструменти, Лубар извади остър назъбен нож и го пъхна в разреза, който бе направил на гръдната кост. Стържещият звук накара зрителите да потреперят, сякаш някой режеше техните гърди.

Професорът отново се впусна в поток от анатомични термини, като през цялото време режеше, ли режеше гръдната кост — манубриум, мечовиден израстък, междуребрени мускули, гръбначномозъчни нерви… Изведнъж гръдният кош изпука и зейна като счупен орех, разкривайки вътрешния двигател на човешкия живот — сърцето. И прегърналите го бели дробове.

Студентите се притиснаха напред да видят по-добре. И докато се надвесваха, се чу звук като при изпускане на балон — нечие тяло се свлече на земята. Всички извърнаха очи към първата жертва на медицинското им обучение. Проснат на пода, по-бял от мъртвеца, лежеше Мори Ийстман.

Барни се наведе и повдигна припадналия си другар. Над главата му се разнесе невъзмутимо спокойният глас на професор Лубар:

— Не се тревожете, случва се всяка година. Ако все още диша, изнесете го навън да вдъхне малко свеж въздух. Ако ли не, поставете го на някоя маса да го дисекцираме.

Барни и един мускулест студент на име Том бяха довлекли Мори на половината път до вратата, когато той започна да идва на себе си.

— Не, не — запротестира Мори с тих глас, — върнете ме обратно. Сигурно е от храната на обяд…

Барни погледна Том, сякаш искаше да му каже: „Хайде да го изправим.“ Когато Мори застана що-годе стабилно, двамата го оставиха и се върнаха да наблюдават демонстрацията.

Лубар бързо ги разведе из гръдната кухина — камерите на сърцето, тимуса, хранопровода, главните артерии и блуждаещия нерв — един от най-дългите електрически проводници, разпростираш се от главата до бъбреците.

На студентите им се струваше, че разглеждат избеляла снимка на органи, които бяха виждали на цветни илюстрации. Всичко, което някога е било червено, розово или мораво, сега варираше в избелели нюанси на сивото.

Внезапно Лубар прекъсна собствените си коментари и попита:

— Какво не е наред тук? — погледна от лице на лице, но всички се мъчеха да избягнат погледа му. Най-накрая се наложи да избере доброволец.

— Ти — посочи той единствения, който учтиво гледаше, встрани. — Какво му е на нашия Джордж?

Ханк Дуайър започна да заеква.

— Аз… аз не разбирам, сър. Абе нищо не му е наред — тялото му изобщо не функционира… искам да кажа — мъртъв е.

Чуха се сподавени хихикания. Не подигравателни, а издаващи облекчение, че не са били посочени. Всички знаеха, че щяха да кажат малко или много същата глупост.

Но Лубар не се ядоса от отговора.

— Да — продължи той без следа от ирония, — съгласен съм, че това е съвсем изначален отговор. Но не забелязвате ли нещо необичайно, мистър…?

— Дуайър, сър.

— Добре, мистър Дуайър, забелязахте ли, че човекът е бил само на четиридесет и четири години, когато е починал? Какво, мислите, го е довело до такъв ранен край? Тези бели дробове нормални ли ви се струват?

Дуайър се наведе напред да ги разгледа по-отблизо. Миризмата на формалин от такова близко разстояние беше ужасна. Но той видя, каквото трябваше да види.

— Дробовете му са доста сбръчкани и изглеждат ужасно черни.

— Което означава, че е бил миньор или страстен пушач. Това черното е въглен. Забелязвате ли и нещо друго, мистър Дуайър?

— Има някаква буца на левия бял дроб — бяла и лепкава като че ли.

— Наподобяваща бяла ружа, може да се каже — с лека гримаса добави Лубар. — Когато започнете да изучавате патология, ще откриете колко много, хранителни метафори се използват. Както и да е, забележете ефекта на шарена сол върху другия бял дроб. Ружата е първоначалната карцинома. А зрънцата сол са метастази — новоустановени колонии от първоначалната злокачественост. И така, ако някой желае да извърши бавно самоубийство, може да пуши на воля, докато димът го възнесе на небето точно както този човек тук.

Всички зашушукаха хорово около поставката на Джордж. Някои, все още неубедени в собствената си смъртност (или в доклада на американското раково общество), си мислеха „Няма да се случи точно на мен. Пуша по две-три на ден, освен когато наближат изпити.“

— Добре — каза професорът, — сега се върнете при масите си и отворете предназначените за вас гърди.

— Как ще го наречем? — попита Барни своите партньори, когато се отправиха заедно към трупа.

— Какво ще кажете за Леонардо! — предложи Алисън Редмънд. — Анатомичните скици на Да Винчи са не по-лоши от илюстрациите в учебника на Грей, а ги е направил през 1487 г. Всъщност той пръв е използвал щрихи за постигане на триизмерен ефект.

— Добре — съгласи се Барни. — Аз съм съгласен за „Леонардо“. Скиците му наистина са великолепни. А дисекцията вероятно изобщо не е била разрешена по онова време.

— Разбира се, италианският ренесанс е рядко изключение — продължи лекцията си Алисън. — Леонардо всъщност направил дисекция на човешко тяло през 1506 г. вероятно благодарение на приятеля си професор Маркантонио Дела Торе…

— Добре, добре, Алисън — прекъсна я Барни, за да постави турникет на словесния й кръвоизлив. — Вече ни е ясно. Защо не се заловим с основната задача? Кой иска да го резне пръв?

Алисън и Бенет се предложиха в един глас.

— Е, добре, и аз искам — вметна Барни. — Защо тогава не оставим дамата да започне първа?

— Я не ми се прави на кавалер, Ливингстън — отвърна Алисън с неприкрита враждебност. — Аз съм също толкова добра, колкото и всеки мъж, щом съм тук.

— Не се и съмнявам — каза Барни. — В такъв случай ще теглим чоп с клечки.

— Звучи честно — изкоментира Бенет. — Само че кой има клечки?

— Цигарите ми също ще свършат работа — предложи Алисън и извади полупразен пакет „Голоаз“ от джоба си.

— По-добре това, отколкото да ги изпушиш — саркастично изкоментира Барни.

— Тялото ми си е моя грижа — отговори му тя.

— Разбира се, разбира се — полуизвинително каза Барни.

Прекъсна го гласът на професор Лубар.

— Моля обърнете внимание как държа скалпела — беше го сграбчил като лък на виолончело и правеше движение с дланта надолу, което те трябваше да повторят. — Опитайте се да навлезете в кожата под прав ъгъл. Направете го бързо и леко, защото искам да научите пластовете на кожата, подкожната мазнина, фасциите и мускулите по пътя надолу. Така че режете до началото на големия гръден мускул.

Барни, изтеглил печелившата цигара, сграбчи скалпела и се опита да подражава на Лубар възможно най-точно. Тъкмо беше събрал смелост да направи разрез и Алисън попита:

— Искаш ли да погледнеш в учебника, преди да започнеш да режеш?

— Не, благодаря, аз съм бивш спортист. Всички знаем къде са гръдните мускули.

Сега и тримата усещаха напрежението.

— Хайде, Барни — прошепна Бенет с неуверено ободряващ глас, — давай!

Барни се поколеба за секунда. Но бързо осъзна, че много от колегите му са се захванали със задачата. Видя на съседната маса как Ханк Дуайър се прекръсти и бързо заби скалпела. Прииска му се да извърне поглед, но знаеше, че Алисън го гледа съсредоточено.

Той снижи ръката си и прободе сухата като пергамент кожа на Леонардо малко под шията. Беше като да разрежеш хрупкава есенна ябълка.

Нямаше кръв. В известен смисъл така беше по-лесно. Така Леонардо изглеждаше по-малко човек, а по-скоро като восъчна кукла.

— Браво, Барни — прошепна Бенет Ландсман в същото време, когато Алисън по собствена инициатива протегна ръце към гръдния кош и започна да обръща кожата назад с хирургически пинцети и да я защипва.

— Господи — промърмори тя под носа си, — ние сме най-бавната маса в залата: Хайде бе, момчета! Другите там са вече на мускула.

Бенет хвърли поглед надясно и бързо поправи партньорката си:

— Успокой се, Алисън, още са на подмишничната фасция.

— Откъде пък си толкова сигурен? — предизвикателно попита тя, изненадана, сякаш искаше да хване Бенет в някакво предателство — например че е минал материала предварително.

Но отговорът му беше прост — той вдигна анатомичната библия и сладко каза:

— Пише го тук в учебника на д-р Грей, мадам.

Усетил, че трябва да запази мира, Барни благоразумно подаде скалпела и каза:

— Ето, Алисън, ти продължи, ние с Бен ще водим записки.

Тя взе ножа и без да каже дума, започна дисекцията със сръчност и бързина, на които би завидял и опитен хирург.

— Господи, Барни, страхотно вониш.

След три часа анатомите се изнизваха от залата емоционално и физически изтощени.

— Ако трябва да съм честен, Кастелано, и ти не ухаеш на рози.

— Знам. Иска ми се да се мушна за час-два в някоя автоматична перална.

— Добре, че беше миризмата — призна той. — Така ме зашемети, та почти не забелязах, че режа тяло.

Точно тогава вратите на съседната лаборатория се отвориха и друга група студенти се появиха след първото си занятие. Между тях беше и Грети Андерсън.

— Кастелано — прошепна Барни, — ти попита ли я защо не дойде?

— Не. Нямаше я, когато се прибрах, и аз направо си легнах.

— О! — каза Барни с подновено разочарование. — Предполагам, че вероятно е забравила или Бог знае. Ще ида да я питам.

— Честно казано, мисля, че тя не си заслужава — предупреди Лора. — Както каза майка ми, когато на петгодишна възраст се опитах да пипна реотаните на печката, „Cuidado, te puemaras“[4].

— Не се безпокой — благодушно отвърна той. — В момента съм толкова хладен, че няма как да се изгоря.

Точно тогава, предметът на разговора им дойде при тях.

— Здрасти, Барни — нехайно каза Грети. — Как се оправяш с тялото?

По дяволите, това момиче не може ли веднъж да каже нещо, което няма сексуален подтекст?

— Чудесно, чудесно — отвърна Барни. И добави, колкото можеше по-небрежно — Ъъ… снощи ми липсваше.

— О, да, Барни. Страшно съжалявам, че не можахме да се видим. Но бях… ами… издебната, така да се каже, от онзи професор…

Издебната или ебната, почуди се Барни.

— … и когато се прибрах в стаята, така ме болеше глава! Опитах се да ти се обадя, но…

— Няма нищо — каза той. — Значи ще излезем друг път и толкоз.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — прелъстително отвърна Грети.

Но не можеше да остане повече. Защото професор Робинсън, преподавателят й по анатомия, мина наблизо и Грети изведнъж си припомни няколко въпроса, които бе забравила да му зададе. Извини се и хукна надолу по коридора, а очите на Барни проследиха възхитителните движения на седалищните й мускули.

Лора видя как Барни наблюдава Грети, и подметна:

— Мисля, че формалинът ти е размътил мозъка. Хайде да махнем тия миризливи дрехи от себе си и да вземем по един душ, а?

Барни все още не беше на себе си.

— Господи, какво ли не бих дал да видя Грети под душа!

— Добре, Ливингстън — саркастично отговори Лора, — ще й направя полароидни снимки и ще ти ги подаря за Коледа.

Барни бе израсъл с религиозна вяра в качеството на сапуните „Лайфбой“. Но, дявол да го вземе, беше се търкал по груба преценка около петнайсет минути и вместо тялото му да замирише на „Лайфбой“, сапунът замириса на формалин!

— Завинаги ще си остана тук — оплака се той полугласно.

— Като „Филоктет“ на Софокъл — обади се един глас от съседния душ.

— Я обясни неясната връзка — извика Барни, нетърпелив да изхвърли миризмата от съзнанието си.

— Изненадан съм от теб, Барн, мислех, че познаваш класическата митология — отвърна Мори Ийстман. — Филоктет е гръцки герой от Троянската война, чиято рана воняла толкова силно, че приятелите му не можели да го търпят. Затова го хванали и го закарали на един пустинен остров. Но един пророк им казал, че без Филоктет и цялата му воня никога няма да превземат Троя. И ония го върнали. Хубава асоциация, а?

— Не съвсем, Мори, защото тук наоколо всички вонят.

Когато се върна в стаята, Барни натъпка дрехите си в куфара с твърдото решение да използва едни и същи дрипи за часовете по анатомия, колкото е възможно по-дълго време. Но макар че облече съвсем чисти дрехи и бе измил хубаво косата си, формалинът все така плътно го обгръщаше като злокобен ореол.

Миризмата на първокурсниците имаше парадоксалния ефект да ги събере заедно по простата причина, че никой в стола не искаше да седне в близост до тях.

— Колко ли от тия щуротии трябва да запомним? — зачуди се Ханк Дуайър. — Искам да кажа, няма ли да е достатъчно само да разпознаваме основните мускулни групи?

— Това не ти е детска градина, Дуайър. Трябва да знаеш названията на всичките триста мускули, устройството им, как се свързват и как функционират. Да не говорим за двеста и петдесетте сухожилия и двеста и осемте кости…

— По дяволите, Уаймън — изръмжа Барни. — Не сме в настроение да те слушаме как ни обясняваш колко сме тъпи. Ако не млъкнеш, ще те закараме в залата и ще ти направим дисекция за упражнение.

Барни се насили да учи почти до единайсет часа. После позвъни в стаята на момичетата да провери дали Грети ще склони да пийнат набързо по едно кафе. Телефонът обаче вдигна Лора.

— Здрасти, Кастелано, мога ли да говоря с Грети?

— Ако я намериш. Не съм я виждала отпреди вечеря. Да й оставя ли бележка, че нейният упорит обожател се е обаждал?

— Не, сигурно си ги има с хиляди. Ще сляза долу да хапна нещо и ще си лягам. Искаш ли да пием по едно кафе или нещо друго?

— Много късно, Барн. Току-що си измих косата. Но съм трогната, че все още мислиш за мен — после тя смени темата, като попита: — Как върви ученето?

— Засега е точно като с Мики Маус — запомняй, запомняй, запомняй. Дали ще стана по-добър лекар, ако запомня името на всеки микрон от тялото? Всеки глупак би могъл да научи тия тъпотии наизуст.

— Затова има изобилие от глупави лекари, Барн — те знаят имената на всичко и значението на нищо. Аз, както го виждам, до две години изобщо няма да видим болен човек.

— Поправка, Кастелано. Ако дойдеш да закусваме заедно, ще видиш истинска баскетболна развалина.

Барни й пожела лека нощ и слезе по стълбите към машината за сладкиши, където пръсна осемдесет цента за четири вида шоколадови вафли.

Когато тръгна обратно по коридора към килията си, той чу тракането на пишеща машина. Можеше да бъде само един човек — естетът Мори, чиято врата беше отворена, за да може случайният минувач да зърне твореца в процес на работа. Барни затаи дълбоко дъх, когато минаваше покрай стаята му.

Но не успя да се измъкне.

— Ливингстън!

— О, здрасти, Мор. Бях се запътил към леглото. Направо съм скапан от днешния ден…

— Емоционално изтощен?

— Абсолютно.

— Травматизиран?

— Предполагам.

— И все пак дълбоко развълнуван от първата среща с мъртво тяло?

— Ами честно казано, предпочитам да срещам живи тела.

— Добре, това е много добре — Мори започна яростно да блъска клавишите на машината и Барни се опита да се измъкне.

— Ливингстън, още не можеш да си тръгнеш!

— Защо, Мор?

— Трябва да видиш какъв е бил всъщност първият ден в медицинския институт.

— Сериозно? А къде, по дяволите, мислиш, че бях?

— Хайде де, виж колко живо съм описал целия Sturm und Drang[5] — той му подаде купчина жълти листа и накара посетителя си да ги вземе.

Барни нямаше настроение за нищо друго, освен да спи. Но все пак долови известна паника в гласа на Мори.

— Добре — предаде се той и се друсна в неоправеното легло на домакина си. — Дай да видя как животът е пречупен през призмата на изкуството.

И остави калоричните си деликатеси.

— Страхотно — отбеляза ликуваш Мори, като се пресегна към една от вафлите и започна да я разопакова. После се обърна към Барни и попита с пълна уста: — Нали нямаш нищо против, Ливингстън? Толкова се бях отплеснал, че не слязох на вечеря.

Барни започна да чете. Мори беше възпроизвел добре чувствата, страха и трепета, вълнението при вида на отвореното човешко тяло, решило да им изложи на показ загадките си. Дори имаше хумористичен елемент — припаднал студент, когото състрадателният разказвач бърза да свести. Но не съвсем умелата размяна на героите бе ясно доловима — Мори беше онзи, който наблюдаваше съсредоточено професор Лубар, а припадналият студент не беше друг, а именно Барни.

Мори се надвеси над него със странна гримаса.

— Хубаво е, нали?

Барни се почувства неловко. Защо бе изменил истината?

— Мори, не си обяснил нищо за гръдната кухина.

— Това е литературна творба, за Бога. За масовия читател.

— Знам. Но някак масовият читател не добива впечатлението, че си погледнал дори…

— Погледнах — запротестира той почти неистово.

— Тогава защо не си описал дори проклетото сърце? Самите литератори биха се зарадвали на това.

— Ливингстън, започваш страшно бързо да се превръщаш в досада.

Барни остави тази забележка да мине покрай ушите му като боксьор, който подкляква, за да избегне удар.

— Слушай, Ийстман, искам да ми отговориш направо. Върна ли се на вашата маса, след като… ти стана лошо?

— Накъде биеш? — неловко запита Мори.

— Имам предвид дали остана до края в часа по анатомия?

Очите на Мори бяха като на изплашен бухал.

— Не разбираш ли, Ливингстън? Те всички се смееха. И ти се смееше заедно с другите.

— Кои други?

— Нали ги чу! Всички от курса ми се подиграваха.

Нарастващо безпокойство обзе Барни. Той се наведе по-близо до Мори и тихо попита:

— Искаш ли да поговорим за това, което те тревожи?

— Я си таковай майката, Ливингстън, да не си ми личен психоаналитик!

— А ти имаш ли си психоаналитик, Мори?

— Не е твоя работа, разкарай се оттука и ме остави на мира! — той зарови лице в ръцете си и захлипа.

Барни разбра, че всъщност това бе молба да не го оставя. Освен това беше ясно, че Мори спешно има нужда от професионална помощ.

— Ще си тръгна, ако това искаш — каза той тихо. — Но мисля, че трябва да се обадиш в здравната служба.

— Не мога — отговори Мори с налудничаво кикотене. — Баща ми не вярва на психоаналитиците.

— Как така?

— Той самият е такъв — а после изстреля без всякаква връзка: — Баща ми ме мрази и в червата.

— Защо? — запита Барни, външно спокоен, но с отчаяното чувство, че терапевтичните му способности са абсолютно недостатъчни.

— Защото убих майка си — отвърна сериозно Мори.

— О! — беше всичко, което успя да произнесе Барни.

— Всъщност не съм — обясни Мори. — Бях само на две години, когато тя се нагълта с някакви таблетки и умря. Но баща ми мисли, че вината е моя.

Барни разбра, че няма време за губене.

— Виж, отивам до кенефа за малко. Но веднага се връщам.

Когато Барни се обърна да излезе, гласът на Мори стана заплашителен:

— Само гледай да се върнеш бързо, мамка ти!

В края на коридора до стълбищната площадка имаше телефон. Барни бе останал без дъх от тичане, когато помоли в слушалката да го свършат със студентската здравна служба.

Дежурен беше някой си доктор Рубин. Гласът му звучеше спокойно и утешително и Барни избълва основните подробности за състоянието на приятеля си.

— И сега какво трябва да направя? — попита нетърпеливо той.

— Предлагам да слезеш при мен да си продължим разговора — отвърна лекарят.

— Но не може ли да го оставя във ваши ръце сега? Толкова много още имам да уча…

— Моля те, Ливингстън — състрадателно каза Рубин, — не е необходимо да продължаваш цялата тая шарада за „твоя приятел“. Няма нищо срамно. Вече се видях с няколко твои колеги тази вечер, които имаха същите… проблеми.

— Не, не, докторе, вие не разбирате!

— Напротив, разбирам — настоя лекарят. — По-добре ли ще се почувстваш, ако аз се кача при теб?

— Добре — предаде се Барни. — Можете ли да дойдете на площадката на третия етаж, колкото се може по-скоро?

Рубин се съгласи. Барни затвори и почувствал напрежението от последния един час, се повлече бавно към стаята на Мори.

Нямаше го.

А прозорецът беше отворен.

[1] Масачузетски институт по технология — Б.пр. ↑

[2] С голяма похвала, отлично (лат.) — Б.ред. ↑

[3] Общество на Исус — Б.пр. ↑

[4] Внимавай, ще се изгориш (исп.) — Б.пр. ↑

[5] Буря и натиск (исп.) — Б.пр. ↑

10.

Барни беше поразен от бързината, с която се случи всичко. И от свръхестествената безшумност. Никаква паника, никакви сирени, никакви викове. Нищо, което да привлича внимание.

Когато се втурна навън от стаята на Мори, в коридора той буквално се сблъска с д-р Рубин. След като обясни всичко за част от секундата, докторът нареди на Барни да се обади на университетската полиция, после да вземе няколко одеяла и да излезе навън при него. Барни реагира с толкова безумни движения, че се почувства като действащо лице от филм със забързани кадри: телефонира, сграбчи спалното оборудване от леглото на Мори, спусна се надолу по стълбите, влачейки одеялата и чаршафите, и изтича от другата страна на сградата под прозореца на Мори.

Чу стенания. Мори беше жив. Но колко жив? Когато се приближи, видя приятеля си да лежи почти неподвижен на земята.

— Бързо, помогни ми! — излая докторът. — Хвани му главата, задръж я в нормално положение. Нали не искаме да му направим шийна фрактура, ако все още я няма.

— Как е той? — попита Барни, като коленичи и внимателно хвана главата на Мори с надеждата, че трескавото му сърце няма да разтрепери и ръцете му.

— Класически случай на скачане отвисоко — изкоментира вещо Рубин. — Със сигурност има фрактури на ходилата — светна с фенерче в очите на Мори и добави: — Изглежда, няма вертебрално счупване.

— Какво значи това?

— Гръбначният му стълб изглежда добре. Очевидно няма неврологични промени. Страхотен късметлия е.

Това е едната гледна точка, помисли Барни.

Изведнъж Мори започна неистово да трепери. Барни бързо го зави в одеялата.

— Ливингстън, ти ли си? — попита Мори с глас, който издаваше болката при произнасянето на всяка сричка.

— Да, да, само стой спокойно, Мори. Ще се оправиш.

— О, по дяволите — въздъхна раненият. — Баща ми ще ме изтормози заради това. Вероятно ще каже, че не мога нищо да направя като хората.

Той издаде звук на нещо средно между смях и плач. После отново изстена.

— Много го боли — умолително каза Барни на лекаря. — Не можете ли да му биете нещо?

— Не, ще потисне чувствителността му. Трябва да бъде по възможност в пълно съзнание, докато установим степента на нараняването.

Блеснаха светлини. Университетската полиция и линейката се материализираха почти едновременно. Барни дори не беше чул шума от двигателите. Скоро пет-шест човека заобиколиха Мори, разговаряйки с неестествено спокоен шепот.

Барни усети, че те бяха изпълнявали тази сцена много пъти и знаеха ролите си толкова добре, че не се налагаше да водят диалог.

Лекарите поставиха шина на врата на Мори, за да му предпазят гръбнака, и го подготвяха за носилката, когато деканът Холмс дойде. Беше като зловещо Богоявление — лицето му ту се скриваше, ту отново се появяваше на светещите фарове на линейката.

Холмс се наведе над Мори, взе от някого фенерче и лично се увери, че няма черепни увреждания. Кимна леко — разрешение пациентът да бъде закаран в болницата.

Когато го поставяха в линейката, Мори тихо извика:

— Ливингстън, тук ли си?

— Тук съм, Мори.

— Ръкописът ми. Погрижи се за ръкописа ми.

— Разбира се, разбира се. Не се тревожи.

Вратите на линейката се затвориха безшумно и секунди по-късно тя изчезна в нощта.

Сега на тревата отвън останаха само тримата. Всички прозорци на Вандербилт Хол бяха тъмни. Барни погледна фосфоресциращите стрелки на часовника си. Беше три и четиридесет и пет.

Не знаеше какво да прави. Почувства някак си, че за да се върне в стаята си, има нужда от тяхното разрешение. Затова продължаваше да стои — изтощен, но послушен войник, а висшестоящите офицери се съветваха. От време на време различаваше по някоя дума.

— Ийстман… познавам баща му… да подготвим нещата.

Най-накрая Рубин кимна, завъртя се на пети и се отправи към последните си няколко часа дежурство в здравната служба. Твърде възможно бе да го очакват други обезпокоителни съобщения.

Холмс се приближи към Барни.

— Съжалявам, не ти разбрах името.

— Ливингстън, сър, първи курс. Живея на етажа на Мори. Тоест… където Мори живееше.

Деканът кимна.

— Ливингстън, искам да разбереш, че като бъдещ лекар етиката те задължава да не споменаваш пред никого за това.

— Разбира се, сър.

— Дори в разговор с най-близки приятели. Това е един от най-трудните аспекти на нашата професия. Освен това възможно е да има тревожно отражение върху колегите ти. Сигурен съм, че разбираш какво искам да ти кажа.

Барни кимна по-скоро от умора, отколкото в знак на съгласие.

— Но, сър, рано или късно те ще забележат, че Мори не се появява наоколо.

— Остави на мен да се оправя с това. Просто ще спомена нещо от сорта на например болест в семейството.

— Да, сър. Мога ли с ваше разрешение да си тръгна сега? Вече е много късно и аз…

— Разбира се, Ливингстън — нали така беше?

— Да, сър.

— Според думите на д-р Рубин тази вечер си оказал огромна помощ. Оценявам това и съм сигурен, че Ийстман също ще го оцени.

— Ами Мори всъщност е симпатично момче. Може би е прекалено чувствителен…

— Говоря за д-р Ийстман — баща му.

— О! Да, сър. Лека нощ, сър.

Барни едва беше направил пет крачки, когато деканът го спря.

— Ей, Ливингстън!

Барни спря и се обърна.

— Да, сър?

— За какъв ръкопис говореше младият Ийстман?

Барни се поколеба и с възмущение реши, че поне едно нещо от Мори Ийстман трябва да остане непокътнато.

— Не зная, сър. Предполагам, че е бълнувал или не е бил на себе си.

Деканът Холмс кимна и Барни реши, че това е разрешение да се оттегли. Уморено тръгна към стаята си.

Когато мина покрай стаята на Мори, Барни забеляза, че вратата все още зее отворена. Запали светлината и влезе. От портативната пишеща машина стърчеше полуизписан лист. Барни се надвеси да го прочете. Мисли на разказвача след първия ден от медицинското му образование.

Това беше първата ни среща с представител на отвъдния свят. Любопитно е, че надникнахме вътре в него и всичко си беше на мястото. Нищо не липсваше. Какво тогава отнема Смъртта?

Учените с вирнати носове биха казали просто: електрически импулси; религиозните може би ще отговорят: духа. А аз съм хуманист и онова, което видях днес, за мен беше липса на душа.

Къде ли е отишла тя?

Барни събра около десет страници от „книгата“ на своя състудент, изгаси лампата и тъжно тръгна към стаята си.

Почувства огромна нужда да изхвърли мислите от главата си.

— Божичко, Ливингстън, да не си болен? Изглеждаш, като че не си спал цяла нощ.

— Наистина не съм спал цяла нощ — прегракнало отговори Барни, като се опита да осъществи контакта на кифлата в лявата си ръка с конфитюра върху ножа в дясната. На таблата му имаше три чаши кафе.

— Може ли да седна, или масата е само за зубрачи?

— Седни, Кастелано, седни.

Лора седна срещу него и забарабани с пръсти.

— Е, ще ми кажеш ли какво е станало?

— Учих за епителна тъкан и беше толкова интересно, че се отнесох. После видях, че е съмнало.

Лора се пресегна, взе едно от кафетата му и отвърна:

— Дрън-дрън. Знам много добре какво е станало.

Полузатворените клепачи на Барни се повдигнаха почти до нормалното си положение.

— Така ли?

Тя кимна усмихнато.

— Имал си неочаквана романтична среща. Коя беше щастливката, Ливингстън, някоя сестра ли?

— Стига, Лора, аз питам ли те за сексуалния ти живот?

— Да. И аз обикновено не те държа в напрежение.

— Ами това е по-различно. Дадох нещо като лекарска клетва. Моля те, не настоявай.

Той копнееше да сподели болката и объркването си с нея. Но не посмя да наруши дадената дума. Не от страх пред Холмс, а от уважение към Хипократ. Глътна малко кафе и изкоментира:

— Господи, каква отврат!

— По мое скромно мнение — заключи безгрижно Лора — ти и Грети най-после сте на една и съща вълна.

Барни издокара една уморена усмивка.

— Как се сети?

— Дедуктивна логика, Барн. Грети си дойде след два часа, а ти приличаш на неоправено легло. Даже не си се обръснал.

— Не съм ли? — той се попипа по бузата. — Благодаря, Лора, наистина не съм забелязал. Сега ще ми направиш ли една услуга — преди да ме оставиш на мира?

— Разбира се.

— Купи ми още едно кафе вместо онова, което ми открадна.

Тя стана услужливо, за да му донесе още една доза кофеин, а към главоболието на Барни се прибави и болка в сърдечната област.

Това ли значи „поверителност“? — почуди се той. Да не мога да говоря дори с най-добрата си приятелка в целия проклет свят!

— Лоши новини, Барни, загубихме Алисън. Първоначално той се шокира. Но блясъкът в очите на Бенет Ландсман го успокои, че не става дума за нещастен случай като Мори.

— Май някакво момче от екипа на Сет Лазаръс внезапно напуснало училището. В момента, в който чула, нашата партньорка убедила Лубар да я премести…

— Вероятно като му е обещала да не го сваля.

— Не е много галантно от твоя страна. Вярно е, но въпреки това не е галантно — Бенет се усмихна. — Говори се, че Сет борави със скалпела почти толкова добре, колкото Еръл Флин. Явно Алисън иска да си мери силите с познавач.

— Аз лично нямам нищо против. Освен че останахме с труп, който се казва Леонардо. Мислиш ли, че бихме могли да го прекръстим?

Партньорът му кимна.

— Какво ще кажеш за Франк?

— Много обикновено име — забеляза Барни. — Може да се отнася до всичко.

— Стига, Ливингстън, за истинския спортен запалянко единственият Франк е Гифърд, полузащитникът на „Ню Йорк Джайънтс“…

Умореното лице на Барни просветна.

— Всъщност след стълкновение Франк е изглеждал и по-зле.

Не можеха повече да отлагат неизбежното си разрязване на човешка плът. Отвориха учебника на Грей и започнаха внимателно да режат надолу към епикардиума.

След като поработиха около двайсет минути в мълчание, Бенет прошепна:

— Знаещ ли, тази нощ не можах да спя.

— И ти ли?

— Непрекъснато си мислех за този лабораторен час. За оня, чиито черва бяха толкова оплетени. Някак си разбирам защо е било забранено в продължение на толкова много векове.

Барни кимна.

— Знам. Това е нещо като нарушаване на спокойствието му.

— Да — съгласи се Бенет. — И тази миризма, която не можем да отмием — нещо като белега на Каин.

— Успокой се — отвърна Барни, — просто помни, че не можем да докоснем душата му.

Бенет погледна партньора си с благодарност.

— Хубав начин да погледнеш на това, Ливингстън. Един вид облекчава съвестта.

Когато продължиха безжалостно да пресяват жизнените органи на Франк, Барни виновно си помисли: „Извинявай, Мори. Не трябваше да те цитирам.“

— Напрежението започва да ми се отразява, Барн.

— Вече? За Бога, Кастелано, едва седмица е минала, а по биохимия ни чакат още неколкостотин формули.

Те седяха сами и обядваха желирани топки с незнаен произход, залети с неразпознаваем кафеникав сос.

— Защо всички трябва да ми се облягат на рамото? — оплака се Лора.

— Кой ти се обляга?

— Цялото общежитие — поне така изглежда.

— Е, добре, сега може би знаеш аз как се чувствам, когато ме изберат за изповедник.

— Но на тебе ти харесва — възрази тя.

— Да, разбира се. Всъщност изпитвам истинско удоволствие, когато помогна на някой приятел да си разреши проблемите. Освен това е и нещо като тренировка за бъдещата ми работа като психоаналитик.

— Добре — съгласи се тя, — приятелите са едно. Но не съм длъжна да давам съвети на всяко момиче, което срещна по коридора. Ами, да му се не види, аз едва познавам Алисън Редмънд.

— А, добричката Алисън. Тя заряза нашия лабораторен екип, съблазнена от легендарния сребърен скалпел на някой си Сет Лазаръс.

— Това не е истинската причина, Барн. Било е, как да се изразя, прекалено стимулиращо за нея тялото на един конкретен човек.

— Моето или на трупа? — духовито вметна той.

— На Бенет — отговори тя с усмивка.

— О! Е, всъщност няма защо да ревнувам. Той наистина е готин. Но защо това е накарало Алисън да се отдалечи?

— Ами отгатнете, д-р Фройд! Бои се да не започне връзка.

— Доста нереалистична мечта. От къде на къде си мисли, че Бенет ще обърне внимание на гризач като нея?

Но Лора остана сериозна.

— В Харвард той беше два випуска преди мене и мога да гарантирам, че независимо от опаковката него го интересува умът.

— Тогава как те е пропуснал?

— Не е твоя работа — отвърна Лора. Но леко се беше изчервила.

— Добре — продължи Барни, — дори ако е толкова над нещата, в което все още се съмнявам, какво против има Алисън?

— Истината ли искаш? — попита Лора. — Голата истина е, че тя не желае нищо да я откъсва от учението й. Напълно е завладяна от идеята да стане номер едно в курса. Сега сме едва в началото на семестъра, а тя вече взима таблетки, за да стои будна и да учи.

— Пълна откачалка! Както и да е, спести ми останалите подробности.

Прекъсна ги появяването на Ханк Дуайър.

— Барн, можеш ли да ми отделиш няколко минути?

— Разбира се — отговори свойски Барни. — Седни при нас.

Ханк кимна със смущение към Лора и с неудобство каза:

— Ами то е лично, Барни. Може ли да се отбия в стаята ти по някое време довечера?

— Довечера? Добре, да, чудесно. Единайсет и половина става ли?

— Не може ли малко по-рано? Ще ми се да се паркирам в леглото по това време.

— Съжалявам, Ханк, имам страшно много работа и дори минутка не мога да отделя преди единайсет и трийсет.

Дуайър кимна с благодарност и почтително се отдалечи.

Когато вече не можеше да ги чува, Барни бързо насочи разговора към по-вълнуваща тема.

— Сега, Кастелано, искам прост отговор — с „да“ или „не“: Грети Андерсън абсолютна нимфоманка ли е, или не?

Лора поклати глава.

— Съжалявам, не мога да отговоря с „да“ или „не“.

Тя стана. Консултацията на консултантите приключи.

Парадоксално е донякъде, че биохимията, която изучава процесите в живия организъм, е вероятно най-смъртоносният предмет за един студент по медицина. Навярно защото функцията на живота е сведена до бездушни схеми и сложни формули, изписани на многобройни листове, раздадени на всеки.

— Животът е невъзможен — започна драматично професор Майкъл Пфайфър — без органичните съставки, известни като аминокиселини. Те са строителният материал, от който са построени протеините, както и крайният продукт от усвояването на същите.

После Пфайфър разшири изявлението си още малко:

— В природата има приблизително осемдесет аминокиселини. Само около двайсет от тях са необходими за метаболизма и растежа на хората. Онези, които се доставят чрез храната, се наричат незаменими. Другите, които се произвеждат в организма, са познати като „заменими“, или „глицини“. На дъската съм написал и две те групи аминокиселини. Но не е необходимо да ги преписвате.

При освобождаването им от допълнителни записки студентите изпуснаха колективна въздишка на облекчение.

— Само ще ги прочета — каза небрежно Пфайфър и започна: — Хистадин, изолевцин, левцин, лизин, метионин, цистеин, фенилаланин, тирозин, треонин, триптофан, валин.

После Пфайфър се обърна към втората част на дъската и на един дъх изрецитира групата на заменимите аминокиселини, като добави:

— Разбира се, по-късно отново ще се върнем към тях, за да ги разгледаме подробно.

„Е, тоя не е страшилище, помисли си Барни. Свърши се с мита, че изпитът по биохимия бил ужасно клане.“ И точно тогава се случи.

Асистентите от двете страни започнаха да раздават дебели купчини листове, на които студентите скоро откриха подробни схеми на всичко, което Пфайфър бе споменал за кратко и между другото.

Ако съществува такова нещо като колективна психика на първокурсници, сега то се бе превърнало в пълна колективна депресия. Стаята се изпълни с отекващи стенания. След което дойде смъртоносният удар на Пфайфър:

— За да не се отпускаме, мисля, че първото ни малко контролно ще се проведе след три седмици.

Настана странна тишина. В продължение на няколко секунди всички студенти бяха спрели да дишат. Защото знаеха, че трябва да бъде зададен жизненоважен въпрос, и всички се наблюдаваха, за да видят кой ще намери смелост да го зададе. В този момент Лора вдигна ръка.

— Да, мис… името ви, моля?

— Лора Кастелано, сър. Само исках да попитам дали от нас се очаква да запаметим всичко, написано на тези листа.

Повече от сто глави се изтеглиха напред, за да чуят по-добре отговора на професора.

— Е, мис Кастелано, това е малко прибързано. До тогава ще вземем още доста материал и ще бъде въпрос на приоритет. В края на краищата можем ли да твърдим, че някакви си двайсет аминокиселини са по-важни от петдесет и осемте протеина, които имаме в кръвта?

— Благодаря ви, професоре. (Садистично копеле такова)

— Други въпроси? — великодушно запита Пфайфър. На последния чин Барни прошепна на седналия до него Бенет Ландсман:

— Попитай го къде си паркира колата, за да му сложим бомба.

Когато студентите се разпръснаха, Барни извика:

— Страхотна си, Кастелано, това се вика смелост. Сега никой от нас няма да спи тая нощ.

Барни беше ядосан.

Ядосан заради начина, по който деканът го беше на карал да мълчи относно Мори. Ядосан заради безсмисленото насилие на Пфайфър над уморената му памет. Заради перспективата да прекъсва ученето си с неофициални „приемни часове“. Беше толкова ядосан, че би ударил някого. Но се задоволи с друго, почти толкова добро решение.

Изтича в стаята си, изу мокасините и джинсите си, намъкна едни шорти и маратонки и за загрявка препусна бързо надолу по стълбите към салона в мазето.

Там се разиграваше баскетболен мач с пълни състави. Не познаваше никого от играещите, освен Бенет Ландсман. Повечето изглеждаха по-възрастни, вероятно асистенти или живеещи в пансиона лекари. Той погледа отстрани няколко минути, вживян в играта, и установи, че тя бе доста енергична. Очевидно не бе единственият, почувствал нужда от физически катарзис.

След малко повече от пет минути един висок риж играч вдигна ръце в извинителен жест.

— Хей, съжалявам, момчета, но трябва да асистирам на Гренвил да направи една пиелолитотомия. — Той махна на Барни: — Искаш ли да поиграеш малко на блъсканица с топка?

Барни кимна с желание.

— Добре, момчета — викна морковената глава, — този жалък нещастник иска да си счупи ребрата. Внимавайте с него — после се обърна към Барни и добави:

— Забавлявай се, приятелче. Само внимавай тия малки диваци да не те проснат на носилка.

Барни отново кимна, но не можа да потисне спомена за предишната нощ.

Половин час по-късно петорката на противниците се бе сдобила с повече синини, отколкото могат да се видят в спешното отделение в събота вечер. Когато се изнизваха от салона, Барни бе останал без дъх и бе плувнал в пот. Беше страхотно. Бенет му подхвърли кърпата, с която бе избърсал лицето си, и с възхищение подметна:

— Господи, Ливингстън, играеш дяволски мръсно. Напомняй ми винаги да играя, от твоя отбор.

— Бенет, от твоите уста това е истински комплимент. Самият ти поне четири пъти подложи крак на техния център. Къде научи правилата на играта, в затвора „Синг-Синг“ ли?

— Ще повярваш ли, ако ти кажа Торино?

— Искаш да кажеш в Италия? Какво, по дяволите, си правил там?

— Докато учех в Оксфорд, всеки уикенд взимах самолета до Торино и играех в отбора на „Фиат-Торино“. Даваха ми триста долара на мач плюс възможност да пътувам до много места, които иначе нямаше да видя. Но нека ти кажа едно — ако на европейците им липсва финес в баскетбола, те си го наваксват с лакти и колене. По моему руснаците получават премия за всеки половин литър кръв, който пролеят.

— Играл си срещу Русия?

— Само срещу „Спартак“ — един от техните така наречени аматьорски отбори. Бях повечето време по корем, отколкото на крака.

— Мамка му, Ландсман, шашнат съм, наистина. Шашнат съм.

— Не се хаби, Ливингстън. Защото, честно казано, ако някога решиш да изчезнеш зад граница, в Ленинград винаги ще се намери работа за тебе.

След като взе душ и вечеря, Барни се почувства прекалено разсеян, за да се съсредоточи над книгите. Беше планирал да прекара четири-пет часа плътно в запаметяване, което някой бе погрешно окачествил като интелектуална дейност.

Докато се влачеше бавно по коридора, започна да дочува музика. От стаята на Мори Ийстман прииждаше акустична вълна, която показваше как биха свирили цигуларите на Мантованн, ако са дрогирани с ЛСД. Той потрепери вътрешно и нерешително се приближи към отворената врата.

Стаята беше ослепително светла. Рамка с театрални прожектори стигаше от единия до другия край на тавана, като всеки от лъчите беше насочен към някакво произведение на изкуството — миниатюрна галерия, от двете страни на която имаше две огромни стереоколони.

— Можеш да влезеш, не съм Летящият холандец — съобщи ясен баритонов глас зад него. Барни се завъртя и видя един наконтен младеж с остри черти, малко над двайсетте.

— Мога ли да ти предложа нещо за пиене? — сърдечно попита той.

Барни сложи ръка като фуния на ухото си.

— Не те чувам. Защо не намалиш гюрултията?

— По-добре не. Малер просто трябва да се слуша фортисимо.

— Тогава си намери слушалки. Тук има хора, които не могат да учат фортисимо.

Почитателят на музиката се усмихна приятелски, отиде до усилвателя, който наподобяваше пулт за управление на „Боинг 707“, завъртя някакви копчета и в резултат стаята спря да се тресе.

— Благодаря — кимна Барни и се обърна да си върви.

— Няма ли да останеш да пийнем по нещо?

— Съжалявам, но ме чакат един куп неща, които трябва да свърша.

— Мили Боже, абе защо всички тук са толкова съзнателни? Виж какво, един малък скоч няма да ти навреди.

Против разума си Барни бе донякъде очарован от този екземпляр.

Поиска си кола.

— С лимон? Лимонов сок? Малко ром, за да заприлича на коктейл „Куба Либре“?

— Чисто, благодаря. Само с малко лед. Ъъ… ти медицина ли следваш?

— Защо иначе ще живея в това мракобесно общежитие, по дяволите?

— Да, май че има логика. Допреди няколко дни тази стая беше заета. Искам да кажа, от друг човек.

— Горкият нещастник — той подаде на Барни чаша и наля на себе си два пръста „Чивас регал“.

— Познаваше ли Мори?

— Само по име и номер, ако ме разбираш добре. Разбрах, че имало някакъв семеен конфликт или нещо такова. Да ти кажа, разчитах на нещо от тоя род и затова не бях правил други планове за тази година. Просто не мислех, че ще се случи с такава скоростна бързина. Познаваше ли тоя pauvre con?[1]

— Беше свястно момче — сурово каза Барни.

— Хемингуей не беше ли казал „Свестните финишират последни“.

— Не, казал го е Лео Дюрошър, бивш член на „Бруклин Доджърс“.

— Я виж ти! А пък аз съм Ланс Мортимър и ми предстои да срещна много хора в Харвард, всеки от които може да бъде описан поне като „безскрупулен свръхамбициозен кучи син“.

— Включително и ти?

— Особено аз. Възнамерявам да стана милионер, преди да навърша тридесет и пет години.

— В такъв случай нямаше ли да ти е по-добре в бизнес училището?

— Божичко, какъв си лицемер. Откъде си?

— Бруклин — сухо отговори Барни. — Ще ли ти се да го поплюваш малко, Ланс?

— Недей да изтъняваш, чувал съм, че е чудесно място. Лорен Бакол е родена в Бруклин, нали?

— Така мисля.

— Ами щом е добра за Богарт, и за мене е добра. — Мортимър се усмихна, сякаш бе казал остроумие. — Май че ти забравих името.

— И аз. Защо не оставим нещата така?

— О, стига, приятелче — придума го Ланс. — Как ти викат там в Бруклин?

— Много неща. Но приятелите ми ме наричат Барни или Ливингстън. Отговарям и на двете.

Това също предизвика смях.

— Нали разбираш, че всичките ти пациенти ще те четкат непрекъснато с „Д-р Ливингстън, предполагам?“

— Нямам намерение да лекувам пациенти, които „предполагат“, Ланс. А сега, ако опазиш уредбата си да не събори сградата с тоя шум, ще ида да погледна няколко хистологични проби.

Хистологични проби? — реагира с театрално учудване Ланс. — Наистина ли ви разрешават да изнасяте тези ценни мостри човешка тъкан извън лабораторията?

— По няколко от време на време.

— А какъв микроскоп използваш?

— Специалитет на заведението — А.О., десет долара на семестър.

— Но той е с един окуляр и е от каменната ера!

— Кажи ми, Ланс, има ли нещо тук, което да отговаря на превисокия ти стандарт? — попита Барни.

— Моля ви, д-р Ливингстън, не ме разбрахте. Просто исках да ви предложа да се възползвате от моето малко устройство — и той вдигна калъфа на лъскав ултрамодерен бинокулярен микроскоп, поставен на бюрото му.

— Леле! — възкликна Барни, преди да успее да се спре.

— „Никон“ — изкуството на дружелюбните елфи в Токио. Всъщност имам два. Имам също и два пълни комплекта стъкла като тези, които видяхме на лекцията.

— Как се снабди?

— Няма да ти кажа, докато не си промениш лошото мнение за мен…

— Какво те кара да мислиш, че имам такова?

— Всички имат лошо мнение за мен. Докато не за почнат да разбират, че под отвратителната ми външност се крият каменно сърце и мозък от стомана. Да ти го кажа с прости думи, Барни, роден съм, за да печеля.

— Щом казваш — намръщено измърмори Барни. — Сега ми кажи как взе тия стъкла.

— Сигурно можеш да се сетиш как съм ги взел. Липсва ти само една подробност — колко съм платил на горкия третокурсник, който борави с прожекционния апарат. И всичко това под шапката на медицинската поверителност.

На Барни му дойде много. Той се обърна към вратата, като подхвърли за сбогуване едно „Ще се видим, Ланс“ през рамо. При което младежът скочи от луксозния си стол и хукна след Барни като Аполон след Дафна.

— Чакай една минутка, Ливингстън, не искаш ли микроскопа?

— Ако трябва да съм брутално откровен, не ми харесва перспективата да ти бъда задължен.

— Абе нали ти казах — имам два, а също и комплект стъкла.

Барни не можа да се въздържи.

— Ланс, от всичко ли имаш по два броя?

— Ами да. От повечето неща.

— Две коли?

— „Корвети“, само че втора ръка.

— Бас държа обаче, че са еднакъв цвят.

Ланс отново кимна утвърдително.

— Стори ми се по-практично.

— О, да. Разбира се — и подведен от патологичното си любопитство, Барни пробва по-надълбоко:

— Две приятелки?

— Тук правя изключение.

— Нима?

— Намирам, че на жените може да се разчита по-малко, отколкото на колите, така че обикновено държа три-четири в активния списък.

— О, ами това звучи — ъъ… практично — Барни знаеше, че се движи в непознати води, но съумя да убеди себе си, че ще е доволен, ако се опита да открие що за човек е този.

— Разбира се, родителите ти са също по един?

— На какво прилича това — рубрика „Двайсет въпроса“?

— Съжалявам, малко се унесох. Но не бих искал да взимам микроскоп от човек, който е, по липса на по-добра дума, „анално фиксиран“.

— Ти самият си не по-малко странен. Говориш като бъдещ психоаналитик — приятелски заключи Ланс. — Харесва ми. Можеш да взимаш едната ми кола, когато ти потрябва.

— Благодаря — каза нехайно Барни и започна да събира различните части на супер микроскопа с намерението да избяга, преди благодетелят му да си промени решението.

— Кога си ги искаш обратно? — попита той, като хвана комплекта от стъкла.

— Не бързам. Можеш да ги задържиш през целия семестър, ако желаеш. Пък и винаги мога да си взема други.

— Фантастичен си, Ланс.

— Искаш да кажеш, че всъщност ме харесваш? — попита Мортимър, както изглеждаше, с искрено учудване.

— Разбира се — усмихна се Барни. — Ти си единствен по рода си. Или може би трябва да кажа двойствен по рода си.

Той усилено работеше с микроскопа. Беше опияняващо чувство — да гледа всички тия стъкла със съединителна тъкан, оцветена от хематоксилина. Искрящите розово-сини петна просто го заслепиха — подреден хаос, който приличаше на някои от картините на Джаксън Полък. Наистина едва сега той се убеди, че твърдението на лабораторния им преподавател е вярно: „Хистологията и историята на изкуството са взаимно допълващи се естетически дисциплини.“

Малко след единайсет почувства нужда от въглехидратни попълнения. По пътя към автомата за сладкиши той спря при телефона, за да сподели удоволствието си с Лора.

Раздразнен женски глас каза:

— Ако търсите Грети или Лора, веднага затварям.

Той позна гласа.

— Хей, Алисън, аз съм — Барни. Помниш ли, запознахме се над трупа на Леонардо.

— О, здравей — отговори тя, — как върви дисекцията?

— Чудесно, а при тебе?

— Не е зле — отвърна тя. — Сигурно искаш да говориш с Лора, а?

Той почувства самотата й и реши да направи голяма жертва.

— Ъ… Алисън, искаш ли да се срещнем след малко на кафе?

— О! — каза тя напълно изненадана, понеже не беше свикнала да проявяват и най-малък интерес към личността й. — Господи, Барни, имам страшно много за учене тази вечер. Защо не го отложим за друг път?

— Разбира се, няма проблеми — отвърна той вътрешно облекчен. — Лора там ли е?

Чу как слушалката се тресна и отскочи в каменната стена, когато Алисън изхвърча да извика Лора.

И странно, но Лора заговори също толкова ядосана.

— Хей, опитвам се да уча, кой, по дяволите, се обажда?

— А ти кой очакваш — Марлон Брандо?

— О, извинявай, Барни. Какво има?

— Ще повярваш ли — имам на разположение пълен комплект от хистологични стъкла и един „Бък Роджърс Никон“, за да ги разглеждам.

— Господи, как се сдоби с тях?

— Виж, прекалено е дълго и вълнуващо, за да ти разказвам по телефона. Искаш ли да дойдеш дотук и да разгледаш превъзходните парченца тъкан със сребърни петна по нея и още много разнообразни и разноцветни други неща?

— Естествено. Веднага може ли?

— Не, по-добре след половин час… имам уговорка да раздавам съвети.

— О, да. Добре, ще се видим тогава към полунощ, съветнико.

— Седни, Ханк.

— Знам колко си зает, Барн. Няма да отнема повече от три минути от времето ти.

— Добре де, все пак седни. Защо да рискуваш и разширени вени?

Дуайър кимна и кацна на края на леглото.

— Добре, бебчо Ханк. Казвай.

Посетителят му започна да се суети и едва успя да изломоти:

— Барни, имам един проблем. Ще ти бъда много благодарен, ако ми дадеш съвет.

— Разбира се, разбира се — отвърна той, а вътрешно си помисли „Какво, по дяволите, го кара да смята, че знам повече от него за каквото и да е?“ — Какъв е проблемът, Ханк?

Смущението на Дуайър сякаш изпълни стаята. Най-накрая той обобщи дилемата си.

— Сексът.

— Какво искаш да кажеш? — объркан запита Барни.

— Имам проблем със секса — продължи Дуайър и избърса дланите си в пуловера.

О, не! — крещеше инстинктът за самосъхранение на Барни. Изпрати го тоя на истински психоаналитик или всяка нощ по някой ще скача от прозореца пред очите ти!

— Ъъ… Ханк, не мислиш ли, че трябва да говориш за това с… нали се сещаш, с квалифициран човек.

— Не, не, не, Барни, сигурен съм, че момче с твоя опит може да ми помогне.

„Е, добре, пошегува се със себе си Барни, някои хора си мислят, че имам божествена дарба.“

— Давай, Дуайър, изплюй камъчето.

— Нали знаеш, че щях да ставам свещеник?

— Да.

— И мисля, че ти казах защо се махнах оттам?

— Да, нещо от сорта на „света, плътта и стетоскопа“.

— Заради Черил. Черил де Санктис. Страшно се възбуждам от нея. Мисълта за нея не ми дава мира ни денем, ни нощем. Не мога да уча, не мога да спя, не мога да чета по анатомия, защото всичко, което искам, е да…

— Спиш с нея? — подсказа Барни.

— Да, Барни. Виждаш ли, знаех, че ще разбереш.

— Честно казано, не мисля така. Защото дотук не виждам никакъв проблем, освен ако Черил не е омъжена или монахиня.

— За Бога, човече, за какъв ме мислиш? Тя е просто едно страхотно момиче от нашата енория — работи в детска градина. Семейството й е много религиозно.

Той направи пауза и добави с копнеж:

— И има най-страхотните цици, които някога си виждал.

— О! — каза Барни, като се опитваше да намери подходящо заключение. — Но тя не те иска, това ли е проблемът?

— Не, не, тя ме обича и съм напълно уверен, че щях да я обичам, дори да нямаше такова невероятно тяло. Но снощи ми се обади по телефона и каза, че ще идва другия уикенд и иска да остане в моята стая.

— Това не е проблем, Ханк. Доколкото знам, единствените неща, което не ни се позволява да държим в стаите си, са патлаците и влечугите.

— Мисля, че тя иска да го направим.

— Чудесно — нетърпеливо отвърна Барни, като си помисли: „Ето такива проблеми ми трябват на мене.“

— Значи смяташ, че може, а? Мислиш ли, че ще извършим прелюбодеяние?

— Виж какво, Дуайър, не съм моралист, но мисля, че ако двама възрастни хора се обичат, това може да включва и секс.

— Преди брака?

— Сериозно ли мислиш да се ожениш за нея, Дуайър?

Той кимна.

— Обичам я, Барни. Сега да разбирам ли, че имам твоята благословия?

— Мисля, че можеш да го считаш за нещо малко по-светско — за поощрение. Искам да кажа, че аз все пак не съм ти свещеник. Което ми напомня — защо не отиде да говориш с някой свещеник?

— Защото щеше да ми каже да не го правя.

Преди Барни да успее да обмисли многобройните възможни последствия от този духовен диалог, на вратата се почука.

Дуайър погледна часовника си и стана да си ходи.

— Леле, то минавало полунощ. Съжалявам, че ти отнех толкова много време.

Веселият глас на Лора извика:

— Аз съм, Ливингстън, сам ли си?

Дуайър изглеждаше объркан:

— Господи, Барни, иска ми се да имаш заден изход.

— Стига, Ханк, та това е Лора…

— Какво искаш да кажеш с това, че е Лора? Най-готиното момиче в курса ти идва в стаята посред нощ! Как го правиш?

Той бързо се обърна и отвори вратата.

— Здрасти, Ханк — усмихна се Лора. — Надявам се, не съм прекъснала нещо важно.

— И аз — срамежливо рече Ханк.

— Няма проблеми. Отбих се само да видя дали микроскопът на Ливингстън си заслужава многото приказки.

— О, разбира се — съгласи се Дуайър, напълно объркан. После изтича до телефона да се обади на възлюблената си.

[1] Беден глупак (фр.) — Б.пр. ↑

11.

— Ох, ох, ох каква сладост е да пипаш момиче по вагината! Какъв рай!

— Лора, недей така високо, намираме се в Бостън!

Лицето на Палмър Талбот придоби цвета на омара, който ядеше. Погледът му се стрелна към лицата на съседите по маса, които вечеряха в ресторанта на Стубен след театралната постановка.

На Лора й беше забавно. Докато си говореха за разни невинни неща, Палмър нехайно я беше попитал как тя и колегите й успяват да се справят с „огромното количество досадни глупости, с които ви тъпчат насила“.

Тя бе отговорила, че през годините студентите по медицина са съчинили няколко полезни мнемоники — незабравими фрази, които на секундата могат да възстановят жизнена информация от прашните задни рафтове на ума.

— Например? — бе запитал той.

— Ами има един абсолютно сигурен начин за запомняне на дванайсетте краниални нерва — електрическите проводници, които предават заповеди от мозъка към различните части на тялото — точно тогава тя бе тръснала прекрасната си руса коса и издекламирала: „Ох, ох, ох, каква сладост е да пипаш…“ и така нататък.

В този момент стреснатият Палмър бе получил пристъп на социална апоплексия.

— Звучи като нещо, което Барни би могъл да измисли — усмихна се той.

— Не, по дяволите, казах ти, че е класика, част от фолклора. Защото като нищо може да датира от времето на Гален или дори на Хипократ. Повярвай ми, гениално е. Как иначе ще мога да изрецитирам „очедвигателен, оптичен, отводящ…“

— Разбирам смисъла — каза Палмър. — В никакъв случай това не е фраза, която може лесно да бъде забравена — и като смени темата, нежно прошепна: — Не мога да понасям да живеем в един и същ град и да се виждаме само през уикендите — всъщност дори не всеки петък вечер.

— И в събота имаме часове.

— Това е варварство, Лора, абсолютно нечовешко е.

— Това, приятелю мой, накратко е медицински институт.

Един час по-късно той се смееше неистово.

— Какво ти е толкова смешно, Талбот? — попита тя, като го плесна с една възглавница по гърдите.

— Ти ме повреди за цял живот — той се изкикоти. — Никога повече няма да мога да правя любов, без да мисля за дванайсетте краниални нерва.

— Можеш ли да ги изброиш? — ухили се тя.

— Не, но със сигурност съм запомнил мнемониката — той се наведе напред и я прегърна, но тя нежно го отблъсна.

— Не се шегувам — скара се тя. — Знаеш, че трябва да се върна в общежитието, за да мога да стана рано и да си придвижа очедвигателния нерв над „Анатомията“ на Грей.

— А моята анатомия? Не можеш ли да останеш през нощта и да учиш при мене? Обещавам, че първото нещо, което ще направя утре сутринта, е да те закарам.

— Съжалявам. За теб първото нещо в неделя сутрин се брои, след като прочетеш целия проклет „Ню Йорк Таймс“.

— И „Бостън Глоуб“ — добави той засмян. — И след още малко любов.

Тя го целуна по челото.

— Лека проверка, а? — и като стана да се облече, добави: — Понякога имам смътното впечатление, че ти се иска да ме изхвърлят.

— Признавам, тази мисъл ми е минавала през ума от време на време. Но после съвестта ми напомня, че ти си страстно отдадена на призванието си и че аз съм егоист.

— Добре. А порицава ли те заради такива мисли?

— Всъщност не. Защото после си спомням, че поне една трета от вашия курс са женени.

— Но нито едно от момичетата. Прекалено сме заети.

— С какво — да доказвате, че сте толкова добри, колкото и мъжете?

— Не, не би било достатъчно. Трябва да докажем, че сме по-добри. Можеш ли да го разбереш?

Палмър искрено се опитваше да бъде справедлив, но не беше в състояние да прецени силата, с която Лора усещаше призванието си.

— Все пак ти в крайна сметка искаш да се омъжиш и да имаш семейство, нали?

— Около десет години ме делят от крайната сметка — нежно отвърна тя и после добави: — Не само че ще стана лекар, Палмър. Ще стана много добър лекар.

Той я погледна и прошепна любвеобилно:

— Обичам те, Лора, и ще чакам, колкото трябва.

Прегърна я, сякаш за да запечати клетвата, която току-що бе направил. Лора опря лицето си в бузата му и внезапно почувства необяснима тъга. Исусе, помисли си тя, този прекрасен човек ме обича толкова много. И аз наистина го харесвам. Защо не мога… да се отпусна? Какво ми става?

Когато поршето спря пред мрачния Вандербилт Хол, млада двойка се показа иззад ъгъла и тръгна ръка в ръка към тях. Палмър изпращаше Лора до портала, когато единият от влюбените извика:

— Хей, Лора, почакай!

Ханк Дуайър се приближи, дърпайки след себе си едно ниско закръглено момиче.

— Здравейте — поздрави ги Лора весело, макар да бе вътрешно изненадана, че някогашният свещеник е буден толкова късно, дълго след среднощната литургия, и при това е с момиче.

— Лора — задъхано каза Ханк, — ти си първата, която ще чуе страхотната новина — Черил и аз ще се женим! О! Вие май не се познавате. Лора Кастелано, а това е годеницата ми Черил де Санктис, от родния ми град.

Чернокосата му придружителка кимна стеснително и се усмихна. Но въпреки тъмнината блясъкът в очите й се усещаше.

Лора представи Палмър, който любезно запита кога щастливата двойка ще се венчае.

— По Коледа — побърза да каже Черил. — През коледната ваканция.

— Да — добави Ханк със смях. — Така никога няма да забравям годишнината ни. Не е ли чудесно?

— Превъзходно е — отбеляза Палмър и със зрънце, ирония, която само Лора можеше да долови, каза: — Няма ли това да направи следването ти по-напрегнато?

— Глупости, тъкмо обратното — отвърна сърдечно Дуайър. — Когато вече сме заедно, няма да губя толкова време, колкото сега само за да си мисля за Черил!

Палмър се обърна към Лора със сърдита гримаса:

— Това се казва свежа мисъл, нали?

— Разни хора, разни идеали — рече тя многозначително и потупа Палмър по бузата. После махна на бъдещите младоженци и забърза навътре.

Щом влезе в кухата пещера на фоайето, предишната й меланхолия се върна. Нещо в начина, по който Ханк и Черил се гледаха, бе отприщило у нея поток от емоция. Двамата бяха толкова очевидно влюбени. Такива ли бяха чувствата на Палмър към нея? Внезапно усети състрадание към него. И — без да разбира защо — жал за самата себе си.

Откри, че върви към стаята на Барни. Само ще му се обади, ако не си е легнал. Когато наближи, чу измореният му глас да рецитира биохимични формули.

Тя спря. Не искаше (или не можеше) да го прекъсва с разни детински въпроси. За взаимоотношенията. За любовта и всички останали младежки глупости.

Прибра се в стаята си, тръшна се на леглото, отвори тетрадката си по биохимия се опита да се потопи в аминокиселинната река на забравата.

Барни бе зубрил цяла вечер преди неочакваното посещение на Бенет Ландсман. Бенет изглеждаше толкова елегантен в модерния си блейзър с раирана риза в синьо смолист цвят и папионка, та Барни се учуди, когато разбра, че идва направо от киното на Екстър стрийт, където е гледал последния филм на Ингмар Бергман.

— Господи, Ландсман, на това ли му викаш развлечение? Аз сънувах кошмари дни наред, след като гледах „Седмият печат“.

Бенет широко се усмихна.

— Но героите във филмите му са толкова мрачни, че в сравнение с тях се чувствам направо райски щастлив. Във всеки случай перспективата да уча ми изглежда по-малко тъжна. Искаш ли да се поизпитаме?

— Разбира се. Как си с аминокиселините?

— Немного зле. Днес следобед кълвах като идиот около пет часа.

— Добре, тогава да насочим вниманието си към незначителния въпрос за произвеждането на протеини в храносмилателния тракт.

— Не ме занасяй. И това ли трябва да знаем?

— Е, мистър Ландсман — отвърна Барни, като се опитваше да имитира снизходителния тон на професора, — от вас очакваме да знаете само „важните“ неща. С други думи, всичко, което излиза от устата ми.

На което Бенет отговори:

— По дяволите!

И те се заловиха за работа.

След един час обявиха таймаут, за да може Бенет да изтича до стаята си и да донесе две бири. Докато сърбаха пенливите си питиета, обсъждаха дреболии като кой ще спечели футболната корона и дали някой някога ще може да победи. („Чух, че включили и няколко риби“, вметна Барни.) Дори стигнаха до първенството по шахмат между колежите.

Стана много късно и Барни усети, че новият му приятел се чувства удобно. Реши да рискува с няколко лични въпроса.

— Кажи ми, Ландсман — попита добронамерено Барни, — как се чувства човек като Джеки Робинсън на медицинското поле?

— Ласкаеш ме, Барн. Новак съм и съвсем не съм най-добрият играч в тази лига.

— О, стига де, знаеш какво имам предвид, Бен.

— Разбира се. Но тук не се чувствам зле, Барни. Винаги съм бил нещо като черна овца. Ако трябва да съм честен, не познавам друго положение.

— Откъде си?

— Израснах в Кливлънд…

Той не предложи повече подробности. Барни се подвоуми между нерешителността и възхищението.

— С какво се занимават вашите?

Въпросът беше безвреден.

— Баща ми прави обувки — нехайно отвърна Бенет.

— О! — отвърна Барни, учуден от висотата, до която го е довел такъв скромен произход. Но усети, че е докоснал най-съкровеното в мислите на Бенет и не може да продължава повече.

Двамата поработиха още половин час. Опитваха се тъкмо да запомнят оксидативния метаболизъм на пирувичната киселина, когато Лора се приближи до вратата — и си тръгна.

И добре, че не се забави отвън, защото преди да се разделят, двамата навлязоха в още една светска тема — този път за жените в курса.

— Тази Кастелано — промърмори Бенет, като поклати слисано глава. — Знам я, откакто учеше в „Клиф“. Тя наистина е загадка. Красива, дяволски умна — и истинска загадка.

Загадка? Това беше може би последното нещо, което Барни би казал за нея. Но той всъщност познаваше Лора. Всеки от тях беше част от живота на другия.

Ти си загадка, Бенет!

В нощта преди първия им изпит по биохимия един въпрос обедини и безстрашните, и уплашените: Какво общо имат тия безсмислици, по дяволите, с лекуването на болни?

— За Бога! С всичките тия тъпи диаграми това ми прилича повече на курс за автомонтьори или телевизионни техници — оплака се Лора.

Тя учеше в стаята на Барни и двамата се замеряха с въпроси и непрекъснато се опитваха да налучкат какво ли точно може да попита утре професор Пфайфър.

— Трябва да си спокойна, Кастелано. Признавам, че това е все едно да запомниш петдесет вида макарони, но все пак имат нещо общо с функционирането на човешкия организъм.

— Бас държа, че баща ми никога не е виждал тия простотии.

— Бас държа, че ги е виждал. В Гърция и Китай преди две хиляди години хората са изучавали метаболизма.

— Да, но малко. Не са знаели всички тия кървави подробности. Освен това дойдох тук, за да видя болни хора, дявол да го вземе.

— Добре — отвърна той и направи гримаса, преди да изсипе черния си хумор, — я се огледай наоколо. Пфайфър е болен, а ние всичките сме луди, иначе щяхме ли да се занимаваме с това? Искаш ли вафла?

— Не, но бих искала да изпия една кола само за да ме държи будна. Ще сляза долу и ще…

— Не си давай зор, Кастелано, остани тук и учи за двама ни. Имам нужда да си възвърна кръвообращението в главата.

Той се втурна надолу по стълбите към подредените един до друг шест на брой автомати, всеки от които предлагаше продукти със съмнителна хранителна стойност. По това време на нощта те сякаш му се мръщеха. И вероятно беше така, защото всичките бяха празни — дори автоматът за цигари.

Докато се качваше бавно по стълбите, Барни се опита да си спомни кой на етажа има кафеварка. Ама, разбира се, Ланс Мортимър без съмнение има две.

Той почука на вратата. Нямаше отговор. Може ли да е заспал? Когато и след второто по-силно почукване никой не му отговори, Барни натисна бравата. Беше отворено. И Ланс Мортимър беше там, излегнат в луксозния си стол, облегнал глава назад със затворени очи и със слушалки: Слушалки? Толкова ли се е преучил, че слуша музика в такава нощ! Той се приближи и леко чукна Ланс по челото.

— Има ли някой вкъщи? — весело попита той. Ланс отвори очи и откри едното си ухо.

— О, д-р Ливингстън. Къде се беше скрил?

— В стаята си като всички останали. Учех проклети те химически структури. Защо и ти не правиш същото? Или не възнамеряваш да се явиш утре на изпит?

— Какво сте се подпалили всичките? Няма нужда от паника.

— Може би, но не мислиш ли, че има нужда от учене?

— Но аз уча, стари приятелю, уча. Чуй…

Барни неохотно постави слушалките на главата си. За свое учудване чу гласа на Ланс, който изброяваше някои метаболични загадки, върху които щяха да ги изпитват на другата сутрин.

— Просто си слушам касетките — обясни Ланс, — така че, дори да заспя, мозъкът ми ще продължи да абсорбира информацията подсъзнателно.

— Ланс, ти си страшен чешит.

— Ами такъв съм си — усмихна се съседът му. — Съжалявам, че нямам втори запис да ти заема, но едва вчера успях да си купя това-онова от магазина „Акустикъл Рисърч“ в Кеймбридж. Мога ли да ти помогна по друг начин?

— Ами, да. Имаш ли нещо, което съдържа кофеин?

— Кафе, чай или кола?

— Кола, ако може две, стига да имаш достатъчно.

— Вземи си — отвърна Ланс, като посочи хладилника. — Има и малко камамбер, може би ще ти хареса.

Той се облегна назад и се върна към записа на лекцията.

Когато Барни се върна в стаята си, Лора се беше проснала в леглото му. И спеше дълбоко.

Барни погледна тъмните кръгове около очите й и реши, че почивката й е нужна повече от всичко друго. Седна на бюрото си и продължи да учи още половин час. Но беше прекалено изтощен вече.

Погледна отново към Лора. Тя беше съвсем неадекватна, щеше да бъде жестоко да я буди. Той си събу обувките, хвана едно одеяло, нави един дебел пуловер на възглавница, сви се на пода и моментално заспа.

Неизвестно кога, по някое време между късна нощ и ранна утрин, Лора изведнъж се събуди. Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае къде се намира. После видя заспалия на пода Барни и се усмихна, Изглеждаше толкова спокоен. Събра си тетрадките и щеше да си тръгне, но погледът й се спря на бюрото му. Беше забравил да си навие будилника. Тя го нагласи да звънне в седем и излезе на пръсти в коридора, като затвори тихо вратата.

Под някои врати светеше. Всъщност една от тях беше широко отворена. Ланс Мортимър sans[1] слушалки чертаеше диаграми на бюрото си. Той вдигна поглед, когато тя мина.

— Здрасти, Лора — ухили се той. — Как е Барни?

— Спи — отвърна тя сериозно.

— Щастливец — цинично отбеляза Ланс.

Тя го погледна, прекалено уморена, за да се ядоса, и прошепна:

— Да ти го натаковам, Мортимър.

Беше стигнала до стълбището, когато чу отговора на колегата си:

— Когато пожелаеш, Лора, когато пожелаеш.

Те седяха с мътни очи и дъвчеха моливите си или развиваха язви, очаквайки въпросчетата на професор Пфайфър. Къркорещите им стомаси и пулсиращите слепоочия съвсем не се успокояваха от слабия фалшив тенор на Питър Уаймън, който си тананикаше „О, каква приятна утрин“.

Добрият професор не ги разочарова. Макар че се отнасяше до началната работа върху метаболизма на наскоро спечелилия Нобелова награда сър Ханс Кребс, първият въпрос все пак не беше от този свят:

Представете си, че живеете на планетата Сатурн. Възпроизведете цикъла на Кребс, като замените кислорода с азот. Начертайте пълната схема.

Втората част беше (по думите на Пфайфър) „малко по-сладка“. Ставаше дума за глюконеогенеза. С други думи, трансформацията на захарта при задоволяване нуждите на организма.

Ако имате пет молекули глюкоза, колко АТФ и колко фосфат ви е нужен, за да произведете гликоген? Колко въглероден двуокис ще произведете?

Илюстрирайте фазите при формулиране на отговора си.

Сто двайсет и пет ръце се вдигнаха нагоре към челата и всички започнаха да мислят, опитвайки се да налучкат правилните отговори.

Часовете как да е течаха. Докато повечето жертви предаваха изпитните си листове и се изнизваха навън, няколко ревностни мислители продължаваха да пишат като луди.

— Хайде сега — каза Пфайфър, сякаш укротяваше деца от детската градина, — ако не сте могли да отговорите за цялото това време, вероятно въобще не можете да отговорите, Предавайте, моля.

Ругатните навън от залата бяха повече от йоните във въздуха.

— Какъв садистичен маниак! — беше една от типичните хипотези.

Питър Уаймън гледаше на тази реакция като на кисело грозде в лозето на медицинското невежество.

— Стига, момчета — дружелюбно каза той, — наистина имаше много за писане, но въпросите си бяха съвсем добре и честно подбрани.

— Млъкни, Уаймън — озъби се обикновено спокойният Сай Дерман, който съвсем наскоро беше защитил черен пояс по джудо, — или трайно ще ти спра поемането на кислород с голи ръце.

— Мисля, че Уаймън блъфира — предположи Барни.

Той последен си предаде листата…

— Да — вметна Лора, — освен това се потиш като прасе, Питър.

— Изпотяването е съвсем нормален начин за отстраняване на топлината от тялото, мис Кастелано — благосклонно каза той. — Колкото повече мисли човек, толкова повече калории изгаря. Бих казал, че моите са около пет джаула в секунда — по формулата I2Rt.

— Кажи ми, Уаймън — отвърна тя, — по рождение ли си отвратителен, или е трябвало да взимаш уроци?

— Чуйте, мадам, по мое мнение, това място се е обърнало с главата надолу откакто са започнали да приемат жени.

— Ти ме чуй, малкия — прекъсна го тя. — Ако усетя още една молекула полов шовинизъм, ще ти мацна един-два бруклински.

— Ей, ей, по-добре внимавай — предупреди Барни. — Лора раздава страхотни тупалки.

— Това мога да го повярвам — подигра се Уаймън. Но все пак се оттегли набързо.

— Кой желае да го бухат? — попита Ланс Мортимър.

Между дузината първокурсници, които се бяха скупчили около Уайман, съществуваше пълно единодушие. Всички се отправиха към бара на Алберто за празничен лек обяд с бира и безплатни фъстъци.

Защото наистина имаха повод да празнуват — за първи път ги бяха разпънали на колелото на Торкемада и те бяха оцелели, поне за още един ден. Няколко смели души отидоха полузаспали на следобедните занимания по анатомия, но повечето се дотътриха до стаите си и веднага заспаха.

В известен смисъл Харвардският медицински институт все още наподобява храма на Асклепий — дълбоки белези могат като по чудо да изчезват за една нощ. Така на следващия ден по улицата, а може би дори в съзнанието на студентите нямаше никакви видими следи, когато отново се събраха в зала В да чуят разказа на професор Пфайфър за по-нататъшните приключения на аминокиселините в търсене на Съвършения Протеин.

Той веднага се впусна във вълнуващи идиосинкразии за превръщанията на аминокиселините, като само мимоходом спомена предишния час. Знаеше, че студентите страдат, и те знаеха, че той знае, че страдат. Това само увеличаваше напрежението.

Най-накрая, когато оставаха около трийсет секунди, Пфайфър си пое дъх и каза тихо:

— Ъ… за контролното. Много съм радостен да ви кажа, че някои от вас са се справили много добре. Има две оценки деветдесет и осем и дори една деветдесет и девет — после усмихнат добави: — По принцип никога не пиша пълен отличен.

Пфайфър направи пауза, пое въздух отново и продължи:

— Разбира се, има и такива, които — как да кажа — не са навлезли още в материала. Всъщност най-ниската оценка е единайсет. Надявам се, това изяснява нещата. Но достатъчно е да кажа, че повечето от вас се въртят около петдесет и пет точки и имат всички шансове да завършат курса.

Развълнуван шепот изпълни стаята. После, като на прощаване, Пфайфър съобщи:

— Ще поставя списъка с оценките на обичайното място утре рано сутринта. Приятен ден, господа.

Той се завъртя на пети и излезе.

Когато студентите станаха, за да излязат навън след Пфайфър, чуха Питър Уаймън да си мърмори:

— Какво толкова съм направил, та ми и намалил последната една точка?!

Професор Пфайфър имаше навика да идва в университета не по-късно от шест часа, за да може да се позанимава с изследванията си, без да му се налага да води досадни разговори със студентите. В дните, когато трябваше да оповестява изпитни резултати, той бодваше списъка на вратата на кабинета си (като използваше само инициалите на студентите от съображения за анонимност) и се оттегляше в лабораторията.

Няма нужда да се казва, че на другата сутрин мнозина станаха рано. Всъщност слънцето все още приличаше на блед полукръг на източния хоризонт, когато дузина посетители бяха вече на мястото, което през последните години бяха започнали да наричат „Стената на плача“.

Част от традицията изискваше също студентите, дори непушачите, да прогарят инициалите си с върха на запалена цигара, след като са си видели оценките.

Барни пристигна в седем часа. Бенет вече то чакаше.

Не се усмихваше.

Нито пък, от друга страна, беше намръщен.

— Какъв е резултатът, Ландсман?

— Ливингстън — мрачно отвърна приятелят му, — за нас това не е нито най-щастливият, нито най-нещастният ни ден. Погледни.

Той посочи списъка, където шест имена вече бяха потънали в забрава — получателите на възхитителните деветдесет и девет точки и на двете от деветдесет и осем бяха дошли и си бяха отишли. Все още излизаше дим от инициалите на получилия единайсет и на две места по средата — едното четиридесет и седем, а другото петдесет и шест точки.

— Ти кога дойде, Бен?

— Пристигнах в без петнайсет и тия дупки вече си бяха тук. Всъщност с тебе май следваме старогръцкото златно правило „me den agan“ — нищо излишно. Аз имам седемдесет и четири. А ти имаш седемдесет и пет.

— Откъде знаеш? Докато идвах насам, се сетих, че двамата имаме еднакви инициали.

— Не се тревожи. Използвах пълното си име за изпита — Бенет А. Така че аз съм си седемдесет и четири.

Лицето на Барни се проясни изведнъж.

— Хей, Ландсман, ние сме страхотни. Но как ще си заличим инициалите?

— Имам традиционните пособия.

— Ама ти не пушиш!

— Разбира се, че не пуша, но понякога излизам с непросветени млади дами, които пушат.

Той бръкна във вътрешния джоб на сакото си и измъкна сребърна табакера. Извади една дълга тънка цигара и я запали със съответстваща на нея сребърна запалка. И двете имаха Монограм — или поне печат.

— Хей, страхотна табакера, Бен. Мога ли да я видя?

Той я подхвърли на Барни. На капака имаше щампован кръгъл шлем със сребърна буквичка „А“ на бронзов фон.

— Какво е това?

— О, беше на баща ми. Той беше офицер в трета армия на Патън.

— Страшно е готина — възхити се Барни. — Баща ми служи в Тихия океан, но не му дадоха нищо такова. А баща ти какво…

— Ей, стига — прекъсна го Бенет, — време е за закуска. Давай да си заличим имената и да бягаме.

Той му подаде цигарата.

Барни се залови със самоличностите им и междувременно прегледа набързо списъка за инициалите на Лора.

Нямаше ги. Всъщност вече ги нямаше. Така че тя или се беше представила прекалено добре, или беше скъсана.

Не знаеше какво щеше да й каже, в случай че се бе провалила. От друга страна, ако беше между първите (и тъй като Лора си беше Лора, това не бе невъзможно), не знаеше той сам как ще се почувства.

[1] Без (фр.) — Б.пр. ↑

12.

— Как ти мина изпитът по биохимия, Лора?

— Не беше зле.

— Това „добре“ ли означава?

— Не, просто означава, каквото казах — не беше зле.

— Хайде сега, не бива да имаме тайни помежду си. Аз съм бъдещият ти съпруг в края на краищата.

— В името на точността, Палмър, не съм ти дала официален отговор по този въпрос.

— Добре, докторе, добре, предавам се. Сега, какво ще правиш в Деня на Благодарността?

— Ще уча, какво друго?

— Това се подразбира. Трябва все пак да имаш някаква ваканция. Дори осъдените на смърт ядат пуйка в Деня на Благодарността.

— О, не се съмнявам, че в стола ще се представят с някакво сносно подобие на пуйка — ако ще да е от целофан и с пластмасов пълнеж.

— Тогава ще дойда двамата заедно да си хапнем псевдо пуйка.

— А родителите ти? Няма ли да им е мъчно, че не сте заедно?

— На мен ще ми е по-мъчно, ако не съм с теб.

И тогава внезапно през ума на Палмър мина тревожна мисъл.

— Да не би да имаш други планове?

— Не, просто предположих, че с Барни…

— Аха — прекъсна я Палмър, — добрият доктор Ливингстън…

Лора се намръщи:

— Та както казах — продължи тя натъртено — Барни, аз и още няколко съкилийници от първи курс смятахме да нагласим голяма маса в бюфета и да си представим, че сме семейство. Но в последния момент нещо се обърка.

— Какво по-точно?

— Бенет ще лети до Кливлънд, за да изкара един ден с родителите си…

— Това е пълно разточителство. Трябва да е много богат.

— Сигурно — кимна Лора. — Ако видиш гардероба му, ще помислиш, че само от неговите покупки се издържа цял магазин за мъжка конфекция. А после и Ливингстън би отбой.

— Завръща се в семейното гнездо в Бруклин?

— Не каза нищо. Напоследък се държи много особено.

— Защо, сърдит ли ти е за нещо?

— Едва ли, освен ако не се е ядосал, че не искам да му кажа колко имам на теста по биохимия.

— Колко имаш между другото? — вметна Палмър, като се надяваше въпросът да я свари неподготвена.

— Казах ти вече — отби атаката Лора. — Средна работа.

Днес сме се събрали Бог да ни благослови

Волята си да открие и да ни смири.

За потисниците зли светът ще стане скоро тесен

Нека Бог не ни забравя.

Да възхвалим името Му с песен.

Барни улови единствената като че ли в цяла Нова Англия радиостанция, по която: все още не пееха коледни песни в Деня на Благодарността, и слуша, докато не я заглушиха другите програми. Пътуваше сам в единия от корветите на Ланс и можеше да пее на висок глас „Химна на благодарността“, който му навяваше приятни спомени от гимназията.

86-а Южна междущатска магистрала беше почти пуста. Повечето пътуващи днес се бяха прибрали вече и седяха около празничните трапези. Да останеш сам в Деня на Благодарността, е по-лошо и от самотна Коледа, реши Барни. Защото, като се изключи парадът на Мейси по телевизията, не ти остава нищо друго, освен да се присъединиш към тесния семеен кръг и да се натъпчеш с храна.

Барни беше един от малкото, които нямаше да седнат на коледна трапеза. Наложи му се да разочарова майка си, която, естествено, го очакваше да се прибере в Бруклин. Освен това единственото обяснение, което той даде, беше, че му се налага да посети „закъсал приятел“.

(Любопитството подтикна Естел да попита дали става дума за момиче, но Барни отговори само, че не е нещо, за което си заслужава да се тревожи.)

Когато стигна северните покрайнини на Хартфорд, Барни излезе от магистралата и подкара по страничен път, който ставаше все по-тесен и изровен. Накрая се промъкна по малка прашна пътека, оградена от две редици голи дървета, и внезапно се озова на просторно открито място. На стотина метра от него се извисяваше разкошна къща във френски стил. На месингова табелка върху портите от ковано желязо пишеше:

ИНСТИТУТ СТРАТФОРД

За момент Барни си спомни неофициалното му прозвище „Куку замъкът“. Тук се лекуваше аристокрацията на лудите. Или поне плутокрацията. Според слуховете плащаха по няколко хиляди долара на седмица.

Господи, помисли си Барни, за толкова пари усмирителните им ризи трябва да са от кашмир. Съзнаваше ясно защо се залъгва с такива плоски шеги. Беше слушал много за параноята, която те обхваща, когато отидеш на свиждане в психиатрия. Дори и най-самоуверените ставали жертва на безпричинен страх, че изведнъж ще ги демаскират и няма да ги пуснат да си вървят.

Когато спря колата пред пропуска, за да покаже документите си, пазачът предъвкваше пуешка кълка И гледаше с едно око трепкащия телевизионен екран. После прерови с мазни пръсти картотеката си, като остави по едно петно на всеки лист.

— Аха. Д-р Ливингстън — среща с господин Ийстман. Влизайте направо. (По телефона Барни беше казал само, че се обажда от Медицинския институт в Харвард, но това явно улесни влизането му.)

Пред масивната дървена врата на входа го посрещна старша сестра с ангелско изражение, поздрави го учтиво за празника и след като неизвестно защо реши, че Барни познава института, каза, че „Ийстман младши“ се разхожда на поляната отзад — та ако обича, „доктор Ливингстън“ да го потърси там.

Барни кимна и пое по дългия коридор с висок таван.

За нещастие зави в грешна посока и се озова пред здраво заключена метална бяла врата. Надникна през армираното стъкло на правоъгълното прозорче и видя фантасмагорично сборище от пациенти, които се влачеха, протягаха ръце и стенеха, погълнати от собствения си свят, явно нежелаещи или неспособни да регистрират присъствието на който и да е друг човек. Гледката му напомни филм на Фелини. Само че тази недействителност беше истинска. Господи, помисли си, тук ли е Мори?

— Мога ли да ви помогна с нещо? — прозвуча строг женски глас.

Барни се обърна и видя една валкирия в сестринска одежда.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — повтори тя една октава по-ниско.

— Идвам от… Медицинския институт в Харвард да видя Ийстман младши.

— Със сигурност няма да го намерите тук — възрази тя.

Слава Богу, помисли си Барни.

— Казаха ми, че е на поляната отзад. Бихте ли ми показали как да стигна?

Тя му посочи накъде да върви. Барни кимна и се отдалечи бързо с надеждата, че страхът не се е изписал на лицето му.

Намери Мори да седи сам на голяма пуста каменна тераса с изглед към една обширна и подредена градина. Явно наблюдаваше залеза над хребета на планината Такони.

— Здрасти, Мори.

— Здравей, Барни — отвърна безжизнено приятелят му, без да се обръща. — Благодаря ти, че дойде. Залезът е прекрасен, нали? Сякаш Бог пуска в автомата лъскава паричка, за да ни купи пълно със звезди небе.

Все още стоеше с гръб към Барни.

— Метафората е чудесна, трябва да я запишеш.

— Не пиша вече — промълви Мори.

Тъй като той явно не желаеше да се обърне, Барни мина пред стола му и се облегна на парапета на терасата. И тогава разбра защо приятелят му е така запленен от небесната светлина. Очите му приличаха на изгорели електрически фасунги. Барни потрепери при вида им.

— Как е в института? Плачат ли за мен?

— Голяма скука, честно казано. Липсваш ми, Мор. Този, дето го настаниха в твоята стая, е голям кретен.

— Настанили са някой в стаята ми? Мислех, че ще я заковат и ще я сложат под карантина, за да не се зарази някои…

— Стига си се самозатъпквал — прекъсна го Барни и постави леко ръка на рамото му. — Обзалагам се, че напролет вече ще си с нас.

— Я не ме занасяй. Никога няма да изляза оттук.

Барни се вгледа в угасналите му безизразни очи и си помисли: „Този нещастник беше по-добре в маниакалната си фаза. Поне имаше живот в него.“

— Ей, слушай, трябва да ми вярваш. Вече съм една осма лекар. Ще се оправиш, Мор. Ще се махнеш оттук и ще станеш втори Джон Кийтс, точно както ти самият каза.

— Кийтс е умрял на двадесет и шест години.

— Да, вярно — Барни се почувства неловко. — Примерът май беше глупав. Но ти разбираш какво искам да кажа.

Настъпи мълчание. „Защо, по дяволите? — недоумяваше Барни. — Знае много добре какво се опитвам да му кажа. Защо не ме остави да го развеселя? Защо така упорито иска да ме повлече със себе си в пропастта? И защо въобще ме накара да дойда чак дотук?“

Няколко минути седяха, без да говорят. После съвсем неочаквано Мори прошепна:

— Святкат ме.

— Какво? — Барни разбра много добре, но не искаше да повярва.

— Докторите му казват ЕШТ — електрошокова терапия — поясни Мори със същия равен тон. — Болните тук го наричат „тряскане“. Сигурно знаеш какви машини имат за пържене на мозъка.

— Електрошокова терапия… искаш да кажеш, че ти прилагат шокова терапия?

Приятелят му кимна.

Барни се възмути от дъното на душата си. Винаги бе смятал, че електротерапията се прилага като наказание. Електрошок за агресивните типове с антиобществени прояви, а крайната мярка — електрически стол — за убийците. Но защо и на този безобиден нещастник?

— Предполага се, че лекува депресии — сви рамене Мори и добави, — както и да е, баща ми смята, че съм по-добре.

— Идвал ли е да те види?

— Не. Нали знаеш колко е зает, а и Сан Франциско не е на един хвърлей оттук — въздъхна дълбоко и продължи, — обаче се обажда. Звъни на доктор Кънингам, главния психиатър, за да се увери, че онзи се грижи за мен. Ей, накарах те да дойдеш чак… откъде беше…, а, не съм те питал как си. Как е жена ти?

— Не съм женен — прошепна Барни със свито сърце.

— Как, не ходеше ли с едно високо русо момиче?

— А, Лора — кимна Барни. — Лора Кастелано. Приятели сме само.

— Беше много хубава, спомням си.

— Браво! — Барни се насили да се усмихне. — Щом можеш да говориш за хубави момичета, значи се оправяш вече.

— В психиатрията не съществува понятието „оправяне“ — отвърна Мори с печално примирение. — Има само преход от една фаза на болестта към друга. Сигурен съм, че скоро ще ви обяснят това.

— Кой лекар идиот ти е казал тази тъпотия?

— Баща ми. Откак се помня, винаги го е повтарял.

В звезден миг, скъпа, се срещнахме с тебе.

Наш ще е целият свят.

Виж, от небето щедро се сипят

рози и ябълков цвят…

Докато караше обратно по магистралата, Барни превъртя всички станции на радиото с надеждата да открие нещо, което да разсее мрачното му настроение. Но по единствената станция, която предаваше ясно, пускаха само мелодии от шоупрограми. А пронизителният глас на Етел Мърмън, който гърмеше от радиото с типичния за Бродуей неистов безмозъчен оптимизъм, звучеше като жестока подигравка с нещастието на Мори.

Спря на пътя пред първото кафене от веригата Хауърд Джонсън, поръча си сандвич „тройна радост“, на който тази вечер подхождаше повече името „тройна гадост“, и се насили да яде.

— Хич не си в настроение, миличък. Да не си загубил момичето или работата си? — попита съчувствено накъдрената сервитьорка.

— Нито едното, нито другото, но скоро май ще си загубя търпението.

На касата му върнаха пет долара и Барни отиде до телефонната кабина, извади от джоба си смачкан плик и набра Сан Франциско. Отговориха му след третия сигнал.

— Кабинетът на доктор Ийстман, моля — беше секретарката.

— Ъъъ… бихте ли ме свързали с доктор Ийстман? Спешно е.

— Негов пациент ли сте?

— Не, не. Аз съм… всъщност колега съм му. Казвам се Ливингстън.

Последва кратка пауза и щракване — явно го прехвърлиха на друга линия. След това в слушалката прозвуча равен мъжки баритон:

— Доктор Ийстман на телефона.

— А-а… обажда се Барни Ливингстън. Аз съм приятел на Мори. Бях последният, който разговаря с него преди той да… скочи.

— А, спомням си. Получихте ли бележката ми?

— Да, благодаря ви, докторе — Барни си спомнила лаконичния хладен тон на изпратеното му от Ийстман благодарствено писмо. — Всъщност оттам взех номера ви.

Ийстман не му помагаше особено да поддържа разговора, така че се наложи Барни да поеме отново инициативата:

— Аз току-що ходих да видя Мори, сър…

— Това, струва ми се, надхвърля границите на дълга.

— Той е чудесно момче, сър. Харесва ми.

— Радвам се да го чуя. По принцип Мори трудно общува с връстниците си. С какво мога да ви помогна, господин Ливингстън?

— По-скоро Мори има нужда от помощ, сър.

— Не ви разбирам — в гласа на психиатъра прозвуча нотка на раздразнение.

— Доктор Ийстман — продължи Барни, като се опитваше да запази спокойствие, — известно ли ви е, че синът ви е подлаган на шокова терапия?

— Разбира се.

— Простете откровеността ми, сър, но току-що бях на посещение при сина ви. И от това, което видях, мога да кажа, че е значително по-зле от когато и да било.

— Според доктор Канингъм съвсем не е така — отсече Ийстман. — А и какво дава право на един първокурсник да преценява по-старшите от него?

— Докторе — настоя Барни сериозно, — единственото, за което ви моля, е да отидете да видите как изпепеляват мозъка на сина ви.

— Абсолютно излишно, Ливингстън. Напълно запознат съм с процедурата и по мое мнение тя е идеалното лечение за депресията на момчето.

Барни все по-ясно разбираше, че доктор Ийстман съзнателно избягва да казва „синът ми“, сякаш за да се освободи от всякаква отговорност за трагичното състояние на Мори.

— Доктор Ийстман, чуйте ме. Умолявам ви да не им позволявате повече да тресат Мори. Той ще се оправи. Просто го оставете да оздравее на спокойствие.

Последва кратко мълчание.

— Ливингстън, признателен съм за загрижеността ви и несъмнено ще обсъдя въпроса с доктор Канингъм. Надявам се, че сте прекарали добре празника.

Барни занемя.

— Е, приятна вечер — сбогува се докторът с равен и леден глас.

Барни остави слушалката и се облегна на телефона като победен боксьор.

Прибра се в медицинската каторга малко след осем. Библиотеката беше все още отворена и той отиде да потърси най-новата литература за ЕШТ. Чете трескаво, като драскаше записки по заемните бележки. Очевидно електрошоковата терапия се препоръчваше при: а) непосредствена опасност от самоубийство, б) депресивно вцепенение, в) опасност за физическото здраве на пациента поради различни причини.

Дори ако приемем, че изброените състояния се отнасяха за Мори, и най-горещите поддръжници на процедурата изрично препоръчваха да се прилага само при спешни случаи. А тук защо е нужно да се бърза? Мори просто си седи на терасата и ниже метафори като стара баба — броеницата си.

Имаше и странични ефекти. Във всеки един от случаите се наблюдаваше поне частична загуба на паметта — макар и временна, според изследванията. Ами ако Мори се окаже изключение от статистиката? Ще остане ли паметта му увредена за цял живот?

Томас Ман ли беше казал, че геният не е нищо друго, освен способност на психиката да има свободен достъп до минали изживявания? Паметта не е ли най-ценното притежание на твореца?

Мори е интелигентно, чувствително и артистично момче и справедливостта изисква да му се дадат възможности да се развие като личност. Най-малкото да успее или да се провали според собствените си сили, а не да го покосят мълниите на някакъв безжалостен Зевс.

Тези касапи лекуват душевната болест, като че ли е гангрена на мозъка — направо режат. Не влагат никак ви по-тънки умения — заключи Барни.

— Когато аз стана психиатър, ще се старая да лекувам душевните рани, да върна на хората целостта им като личности. Никоя машина не може да направи това.

Вандербилт Хол гъмжеше от весели студенти, които оживено бъбреха. Около пианото дори се бяха събрали на групичка и пееха коледни песни. Вероятно на следващия ден работата щеше да продължи както обикновено, но днес всички бяха решили да се насладят докрай на празника.

В бюфета Барни зърна Грети Андерсън с поднос храна, която изглеждаше приготвена от същите вещества като линолеума на пода. Барни забеляза възхитено, че на Грети дори палтото от камилска вълна й стои като тесен пуловер. Полюлявайки се плавно, Грети приближи ъгъла, където Лора вече ораторстваше пред двама стажант-лекари. Барни реши да се присъедини.

— Здравейте! — поздрави ги той.

— Охо! — провикна се Лора. Тайнственият пътник. Още ли е държавна тайна, или вече можеш да ни кажеш къде беше?

— Бях на Кейп Канаверал и помагах да изстрелят в орбита една пуйка.

— О, я не ни занасяй, Ливингстън. Да не сме от сенатската следствена комисия.

— Да речем, че просто бях с приятел.

— Или приятелка? Обзалагам се, че е много сладка — пропя Грети и го дари с една от ослепителните си усмивки.

— Е, добре. Предавам се. Прекарах деня с Джен Мансфийлд. Работихме върху някои… анатомични въпроси.

— Знаеш ли — отбеляза Грети, — почти съм готова да ти повярвам — и след това добави, докато се отдалечаваше: — Може би затова никога не ми се обаждаш.

Другите студенти постепенно се изнизаха и се затвориха по килиите си, за да залегнат отново над книгите. Най-сетне Барни и Лора останаха сами. Тя го погледна право в очите.

— Е, ще ми кажеш ли къде беше всъщност?

— Разбери, наистина не мога. Дал съм дума. Лора махна театрално с ръка:

— А някога бяхме приятели…

— Имам предложение, Кастелано. Давам сведения срещу други сведения.

— Готово.

— Ще ти кажа къде бях, ако ми кажеш колко имаш на теста по биохимия.

Лора се поколеба, хваната натясно. След това се усмихна свенливо и прошепна с поверителен глас:

— Ще повярваш ли, ако ти кажа 11 точки?

— Не.

Тя го потупа по рамото и бодро му пожела:

— Лека нощ, Барн. И не забравяй — утре е „великият ден“ по анатомия. Както би казала Грети, постарай се да си „на ниво“.

— Мъжкият пенис…

Нотката на наслаждение в гласа на професор Лубар подсказваше, че тази лекция никога не му омръзва. Педагогическото пособие пред него представляваше уголемен макет на органа. Беше станал вече повод за много оживени разговори сред студентите, които днес се събраха в пълен състав, а някои дори подраниха.

— Този мъжки орган служи за съвкупление, а при бозайниците и за уриниране. Формата му е цилиндрична, свързан е във висящо положение с пубиса. Терминът „фалос“ е неточен, защото описва члена само когато е във вдигнато положение. Дължината на мъжкия пенис варира от 12 до 20 сантиметра и няма връзка с изпитваното от мъжа или жената удоволствие по време на полов акт. Ако някой ви е разправял за органи, дълги по 30 см, не му вярвайте. Това са само легенди — или пък въпросният е налетял в тъмното на кон.

Никой не се засмя. Стояха с каменно изражение от уважение към професора, към гениталиите на труповете и към своите собствени най-вече.

Лубар вдигна високо изображението на половия орган докато обясняваше трите вида тъкан: на пикочния канал, препуциума и семенниците.

Направи пауза, за да отбележи с крива усмивка:

— Надявам се, че следите внимателно.

И после попита:

— Може ли да каже някой какво настъпва, когато вследствие на хиперемия на гениталиите пещеристото тяло се изпълни с кръв?

В първия момент никой не реагира… поне външно. Наистина ли има предвид…? Възможно ли е да пита за…?

Без видима причина професорът посочи Лора:

— Моля, госпожице Кастелано, какво настъпва след хиперемия?

— Ерекция, господин професоре.

Аудиторията въздъхна облекчено.

— Интересно защо въпреки превеса на мъже в курса единствено на госпожица Кастелано й е известно добре познатото явление ерекция на мъжкия член?

Отговор не последва.

Лубар, който никога не пропускаше да подметне нещо цветисто за сметка на женската част от курса, насочи отново разпита към Лора:

— Вие, госпожице Кастелано, можете ли да предложите обяснение?

— Ами може би имам повече лични наблюдения, сър — отвърна Лора небрежно.

Професорът благоразумно се върна в познатите води на „Анатомията“ на Грей и предложи на студентите да започнат внимателно дисекция на отличения за деня орган.

Чудна работа. Смятаха, че трите месеца опит са ги закалили в рязането на човешка плът, но ето че поне вътрешно повечето студенти потрепериха, щом започнаха дисекция на новия орган.

— Ей Богу, Кастелано — възкликна възхитено Барни, когато няколко часа по-късно излязоха от аудиторията. — Закопа всички мъже в курса.

— Нищо особено. А ти защо не се обади, дявол да те вземе?

— Не знам. Страх ме беше да си покажа главата.

Тя го стрелна лукаво с поглед:

— Главата ли казваш, Ливингстън?

Очите й святкаха игриво.

Точно тогава при тях дойде Грети.

— Отвратително! Направо възмутително — цупеше се тя.

— Кое бе, Грети?

— Всички тези намеци. Ами Лубар как размахваше онова нещо, като че ли е някакъв фетиш.

— В интерес на истината — вметна Барни небрежно, — било е фетиш за древните гърци и римляни. Даже са го боготворили по време на празниците…

— Престани, Барни! Стига ми за един следобед. Ако питаш мен, професор Лубар е един… един…

— Кур сплескан? — предложи Лора.

Грети се обърна и рязко се отдалечи, почервеняла от негодувание и срам.

Ако някога ви се налижи да доказвате, че първите заселници в Америка са били истински аскети и пуритани, достатъчно е да вземете за пример зимата в Бостън. По Коледа природата замръзва и безпощаден вятър, като камшик на каещ се, шибва лицата на хората.

Естествено, нищо не е пречило на заселниците да изберат умерения климат на Вирджиния, вместо да слизат на скалистия Плимутски бряг. Можели са дори както някои други англичани да отплуват до Антилските острови, да захвърлят тежките обуща с катарами и да лудуват по пясъците.

Но основателите на Масачузетската колония искали да страдат. А климатът на новия континент предоставял богата възможност за това.

Още преди първата снежна буря цяла лавина работа затрупа студентите във Вандербилт Хол. Брояха не дните за пазаруване преди Коледа, а часовете, оставащи до първите изпити — четири удара един след друг: анатомия, физиология, хистология и последният, фаталният — биохимия.

Всички прозорци на общежитието светеха по цяла нощ. Минувачите вероятно биха изтълкували това погрешно като ритуално честване празника на светлината, отбелязван от народите по цял свят в деня на зимното слънцестоене, най-краткия ден в годината. Но в светналите стаи не се веселяха, не пееха коледни песни и най-важното, не спяха.

Градусът на напрежението стигна дотам, че дори Питър Уаймън доби стреснато изражение.

А Палмър Талбот от солидарност със студентите също се видя принуден да прави жертви.

— Дори и в събота вечер ли не можеш, Лора?

— Моля те, влез ми в положението. Тук сме като в обсада. Хората направо превъртат от напрежение. Повярвай ми, нищо подобно не съм преживявала досега.

— Тогава защо въобще трябва да се тормозиш, Лора? Доколкото знам, цялото ти следване в института до този момент е един кошмар. От къде на къде нормален човек ще търпи подобно нещо?

— Това е положението. Нещо като цена, която трябва да заплатя.

— Обаче и аз се налага да я плащам. Как изобщо възнамеряваш хем да водиш такъв живот, хем да поддържаш връзка с мен?

— Палмър, точно сега единствените връзки, за които съм в състояние да мисля, са между химични съединения, черепни нерви и хистологични образци. Чувствам се не като личност, а като робот, който изучава хората.

— Добре де, след като ти е толкова омразно, защо не напуснеш?

— Никога не съм казвала, че ми е омразно, Палмър.

Макар науката да твърди, че е невъзможно човек да се лишава продължително време от сън, без да загуби разсъдъка си, обезумелите студенти по медицина патологично пренебрегваха тази истина. Разбира се, на помощ идваше кофеинът и много от тях измерваха нощите с чаши кафе.

Неколцина успяха да се снабдят с най-новите постижения на фармацията. Ако имаха късмета да познават някой от по-горните курсове или още по-добре — някой стажант-лекар, можеха да се снабдят и с някое ново психотропно лекарство от групата на амфетамините, Бензедрин например, за стимулиране на нервната система и „потискане“ на съня. Твърде погълнати бяха от учебниците си, за да хвърлят поглед върху ситното упътване по опаковките. Дори педантичната Алисън Редмънд пропусна да се усъмни в безвредността на таблетките, от които по думите й мисълта й се прояснявала „като майска утрин“.

Барни Ливингстън прибягна до друга мярка. Неговото средство за оборване на дрямката бяха периодичните баскетболни мачове, последвани от студени душове. Всички го смятаха за смахнат — с изключение на Бенет, когото той придума да опита същия метод.

Лора се придържаше към кока-колата и винаги, преди да отиде в стаята на Барни, напълваше цял термос от автомата. По коридорите нагоре-надолу крачеха студенти и трескаво се мъчеха да натъпчат в пламналите си измъчени мозъци материала от безброй листове.

Единствен Ханк Дуайър беше безметежно далеч от цялото нечовешко напрежение. Докато колегите му мислеха, че са в ада, той се чувстваше като пречистена душа, която съвсем скоро ще излети от преходното чистилище и ще се извиси към рая в прегръдките на Черил.

В три сутринта преди „Инквизиция 1“ (анатомия първа част) Лора и Барни решиха да си починат за пет минути. Разтвориха прозореца, за да влезе студеният въздух и да ги разсъни, после отвориха вратата, за да стане течение. Отвън в коридора „безсънните мъртъвци“ не ги забелязаха, а продължиха да бродят, да мърморят и да зубрят.

— И преди съм виждал такава гледка — продума Барни дрезгаво. — Точно така ходят болните в психиатрията.

Никой от двамата не се засмя. Бяха погълнати от усилието да си спомнят окончанията, захващането и инервирането на булбокавернозния мускул.

Самите изпити отбелязаха спад в напрежението. Бяха и един вид облекчение, защото след всеки изпит първокурсниците се чувстваха така изцедени, че силите им стигаха само да хапнат набързо, да се приберат в стаите и да потънат в дълбок, безпаметен сън. На сутринта като автомати влизаха отново в изпитните зали, където им раздаваха нови въпроси и от тях вече така им се повдигаше, че като по рефлекс бълваха отговорите.

Най-накрая, когато до Коледа оставаха само четири дни за пазаруване, всичко приключи. Лора спази обещанието си и прекара тези дни в дома на Палмър на Бийкън Хил. Въпреки че недоумяваше каква радост може да му достави, като спи по осемнадесет часа на ден, той изглеждаше доволен, че тя е до него — макар и в състояние на неподвижен труп.

Междувременно Ханк Дуайър стана първият човек в историята, полетял за дома с автобус. Защото пътуваше към седмото небе.

Грети се сбогува с всички колеги и забърза към летището, за да се качи на студентски чартърен самолет до великия Северозапад. През последните дни от семестъра беше намекнала загадъчно, че в Портланд ще я чака Много Специален Човек.

С това вероятно се обясняваше свенливото й и кокетно поведение напоследък — просто беше репетирала. Кавалерът й без съмнение беше някой висок мускулест скандинавец и сигурно се казваше Ларс или Олаф. За какво ти е източен Адонис, ако си имаш Тор от западния бряг.

Бенет се отби да се сбогува с Барни вечерта след последния им изпит.

— Весели празници, Ландсман — пожела му Барни. — Обзалагам се, че за всяка от дванайсетте нощи на коледните празници ще имаш различна кливлъндска красавица.

— Всъщност няма да се връщам у дома. Ще прекарам две седмици с родителите си на планина.

— Аха, значи le ski[1]?

Бенет кимна:

— И I’apres ski[2], което, разбира се е най-хубавата част.

— Божичко, Бенет, тогава сигурно ще имаш по две момичета на ден. И къде ще вършиш снежните си подвизи?

— В Монтана.

— Доста далече.

— Като си помислиш, Ливингстън, аз не съм от по-близо.

Най-амбициозни бяха плановете на Питър Уаймън. Оставаше в Бостън за лабораторни изследвания, и то не с друг, а със самия професор Майкъл Пфайфър.

В седем вечерта на двадесет и трети декември Палмър откара Лора до летище Логан, където Барни я очакваше за кратък полет до Ню Йорк със самолет на източните авиолинии (само четиридесет долара за едно часово въздушно премятане сред бурните декемврийски ветрове от Бийнтаун до Готъм).

Палмър я прегърна топло и й напомни да се върне с по-ранен влак, за да отидат заедно на новогодишното празненство в Ловджийския клуб, а след това потегли към пистите на Върмънт, където, обясни той на Лора, щял да сублимира мъката си по нея, като кара ски до припадък.

Докато Лора пазеше място на дългата извита опашка от студенти пред самолета, Барни се извини и хукна към щанда с вестници, за да купи „Спортс Илъстрейтид“.

На връщане не тичаше. Тъкмо обратното, вървеше полека, сякаш в унес. Единствено гласът на Лора успя да го раздвижи.

— По дяволите, Ливингстън, размърдай си задника. Ще изпуснем самолета.

Затича се едва последните петдесетина метра и се изравни с Лора точно когато дойде редът им да покажат бордовите си карти на служителя.

— Какво ти става? — смъмри го тя, докато си пробиваха с мъка пък в претъпканата кабина на самолета.

— А, нищо. Разсеян съм малко, това е всичко.

Намериха две съседни места в дъното вдясно, провряха се до тях и се заеха да закопчават коланите. Барни беше необичайно мълчалив и само гледаше втренчено плешивото теме на мъжа отпред.

— Ливингстън, подхвана отново Лора — изглеждаш, сякаш си видял призрак.

— И така може да се каже.

Точно в този момент двигателите на Локхийд Електра нададоха оглушителен рев.

Лора шаваше неспокойно, докато самолетът набра скорост, отдели се от пистата и се издигна в зимното небе над пристанището на Бостън. Не след дълго шумът от двигателите утихна и Лора можеше отново да настоява за информация.

— Барни, кажи, по дяволите, какво се случи?

Той поклати глава в пълно недоумение:

— Тъкмо наближавах щанда за вестници и видях Бенет на една опашка за полет.

— Е, и?

— Чакаше да пътува в първа класа:

— Много ясно, след като е тъпкан с пари. Виж само как се облича. Какво толкова странно има?

— Каза ми, че отива да кара ски в Монтана, но полетът му определено не беше дотам. Искам да кажа, Кастелано, че човекът чакаше за швейцарски самолет до Цюрих. Не намираш ли това за малко странно?

— Не… намирам го за изключително странно.

[1] Ски (фр.) — Б.пр. ↑

[2] След ски (фр.) — Б.пр. ↑

13.

Стюардесата на „Суис еър“ приближи и предложи шампанско и ордьоври на пътниците от първа класа. Бенет Ландсман прие с удоволствие хайвера, но учтиво отказа напитката:

— Danke, ich werde vielleicht spater mit dem abendessen was trinken.[1]

— Говорите много добре немски — забеляза отрупаната с накити сивокоса дама до него. — Откъде сте?

— От екзотичния град Кливлънд, щата Охайо, госпожо.

— Но сигурно не сте роден там? — продължи тя, явно очарована.

— Не, първите десет години от живота си прекарах в едно малко градче, Милърсбърг, щата Джорджия.

— А сега отивате за празниците в Цюрих?

— Не съвсем. Там ще ме чакат родителите ми, за да отидем на ски в Кранс-Монтана.

— Във Вале? О, там е прекрасно!

— Да, очаквам го с нетърпение.

Той притвори очи и продължи наум диалога: „Е, може да карам ски в Европа, но определено не съм германец. Всъщност и името ми не е Бенет Ландсман. Искам да кажа, не съм се родил с това име…“

Това се случило през април 1945 година. Съюзническите войски прекосили река Рейн и напредвали към сърцето на Германия. Червената армия била вече пред стените на Виена и погромът над нацистите бил неизбежен.

На четвърти април попълненият изцяло от негри 386-и танков батальон на Трета армия под командването на подполковник Ейбрахъм Линкълн Бенет навлезе в мирното селце Ордруф.

В покрайнините на това живописно немско селце батальонът се натъкна на изоставен нацистки концлагер. Изоставен от живите. Земята беше покрита с чудовищни купища разкривени измършавели тела. По гниещите мръсни трупове пъплеха въшки, крайниците им бяха така здраво преплетени, че едва ли някой можеше да ги раздели.

Хората на подполковник Бенет бяха сред първите войници негри, изпратени на предни позиции в Европа. През юни предната година бяха акостирали на брега на Нормандия като подкрепления за отчаяния опит на Съюзническото върховно командване да посрещне масивната противникова офанзива при Ардените. Бяха провели тежки сражения в потъналата от мъгли долина на река Мьоз. Като „награда“ за успехите им ги бяха при числили към Трета армия на Джордж Патън и така те се включиха в битката за всяка педя замръзнала земя по време на атаката на изток, през линията „Зигфрид“ към вътрешността на Германия.

Пред очите им бяха ранявали и убивали техни близки приятели. Научили се бяха да закоравяват сърцата си. Но сега и най-твърдите не можаха да потиснат чувството на отвращение. Някои започнаха да повръщат. Мъртвешката смрад на гнило отравяше дъха им.

Втрещен и объркан, подполковник Бенет заповяда на военния фотограф да заснеме зловещата картина. Реши твърдо да изпрати снимките на генерал Айзенхауер, за да види Айк безобразието със собствените си очи.

Докато високият широкоплещест командир стоеше, вперил поглед в касапницата, един от лейтенантите му приближи запъхтяно да докладва:

— Сър, извън лагера открихме нещо като масов гроб. Трябва да има няколко хиляди трупа. Някои са само наполовин погребани… Какво ще заповядате да направим, сър?

Линк опита да възвърне дар словото си:

— Погрижете се да бъдат прилично погребани, лейтенант — изрече той хрипливо. — Аз лично ще направя оглед — и добави по-меко: — И нека капеланът прочете молитва.

Останаха в Ордруф повече от седмица, през която Линк надзираваше лично почти всички „прилични“ погребения. Понякога, когато гласът на капелана пресекваше, Линк сам дочиташе молитвата.

През целия този период спа много зле. Треската и кашлицата, тормозили го през цялата пропита от студ и влага зима, го налегнаха отново с отмъстителна сила.

По цели нощи се потеше и едвам дишаше от пристъпи на задух, но винаги щом си помислеше за лекар, започваше да се убеждава, че болестта му е само една нищо и никаква простуда.

Най-сетне на сутринта на четиринадесети април пристигнаха три нови части от армията на Патън, а с първата дойде и дългоочакваната заповед за атака на север. Въпреки умората войниците се събраха бързо, нетърпеливи да оставят зад гърба си кланицата.

По здрач, докато се придвижваха към Гота, от двете страни на пътя изникнаха групички странни, призрачни фигури. Една от тях, прилично на скелет същество, посочи с трепереща ръка бялата звезда върху знамето на джипа на подполковник Бенет и нададе дрезгав, треперлив вопъл:

— Американци! Това са американци! Спасени сме!

Изскочиха още живи призраци. Подполковникът нареди на конвоя да спре. С чувство на неловкост поради собствената си охранена фигура Бенет скочи от джипа и се насочи към група изпити уплашени скелети. С приближаването му те се люшнаха уплашено назад.

— Всичко е наред, приятели, няма от какво да се страхувате. Ние искаме да ви помогнем.

Той протегна ръце, за да ги увери в думите си.

Не разбраха какво казва, но с радост усетиха, че не говори немски. Един от тях, висок прегърбен мъж на неопределена възраст, изрази хиляди объркани ликуващи мисли в един, единствен въпрос:

— Наистина ли сте американци?

Линк кимна:

— Точно така, от САЩ сме.

В следващия миг мъжът прегръщаше краката му, ридаеше и нареждаше: „Бог да благослови Америка!“

Докато нареждаше на войниците да качат в колите окаяните човешки отломки, Линк не можа да удържи сълзите си.

Сам той помогна на високия мъж да се качи в неговия джип, като се надяваше да добие по-точна представа за тези хора. На накъсан английски („В Берлин родителите ми бяха наели учител по английски.“) човекът обясни, че повечето са избягали преди няколко дни от лагера Ордруф, а останалите в лагера ги подкарали под конвой към Берген Белзен. („И в двата случая ни чакаше смърт, нямаше какво да губим.“) Добави, че бегълците не са слагали залък в устата си дни наред. Линк предаде на войниците си да им дадат малко храна, и то prontо[2]. От джобовете на куртките на всички войници се появиха шоколади за оцелелите, които лакомо ги поглъщаха.

За ужас на войниците след по-малко от час трима бяха мъртви от преяждане.

Когато Линк предаваше пътниците си на един полеви медицински пункт близо до Гота, високият мъж беше особено прочувствен:

— Бог да ви благослови, господин генерал.

Линк не сдържа смеха си:

— Благодаря за комплимента, господине, но нямам още дори чин „полковник“.

— За добротата си заслужавате да сте генерал.

Двамата си стиснаха ръце и се разделиха. След това войниците на Линк влязоха в самото село, където вече бяха пристигнали няколко бели части на дивизията.

Капитан Ричард Макинтайър от Бирмингам, Алабама, разпитваше един от местните жители — пълничък мъж на средна възраст, чиито Lederhosen[3] му придаваха вид, сякаш беше изскочил от часовник с кукувица.

В първия момент, като видя негър в такова отдалечено място, капитанът се смути. Но след това забеляза сребърните дъбови листа върху нагоните на Линк и автоматично отдаде чест.

— Кой е този господин, капитане? — попита Бенет рязко, привикнал с неудобството от присъствието на по-младши бели офицери.

— Бюргер-майстерът, кметът на селото… сър.

— Разпитахте ли го дали не държи затворници?

Капитанът кимна.

— Държал е, сър. В кариерите работели евреи, но преди два дни ги отвели под конвой. Според кмета откарали ги към Бухенвалд.

— Защо, какво има там?

Макинтайър се обърна и зададе въпроса на бюргер-майстера. След това погледна отново Линк и обясни:

— Той мисли, че това е просто друг трудов лагер.

— Аха — усмихна се подполковникът саркастично. — И това е всичко, което знае, така ли? — след това впи поглед в немеца: — Значи просто „трудов лагер“, а, лукова главо?

Кметът не разбра, но се усмихна.

Макинтайър преведе веднага:

— Казва, че нищо не знае. Хората тук били обикновени селяни.

— Е да, разбира се — промърмори Линк и се обърна към офицера: — Какъвто сте били и вие, капитане.

Макинтайър отдаде стегнато чест, Бенет отвърна със същата формалност и се отправи към селската кръчма, която хората му временно бяха определили за щабквартира.

Поради ранга му на старши офицер на подполковник Бенет, естествено, бе дадена най-голямата стая. Високите тесни прозорци гледаха към потънал в цветя двор.

Той седна на бюрото, отпи глътка от конфискувания от кръчмата коняк, извади лист хартия с двойно оградената емблема на Трета „А“ армия, махна капачето на автоматичната си писалка и започна да пише писмо до деветгодишния си син в Джорджия.

Някъде в Германия

15 април, 1945 г.

Скъпи Линк младши,

Прости ми, че не ти писах известно време, но напоследък ходът на сраженията се обърна в наша полза и постоянно сме в настъпление.

Бих искал да мога да кажа, че съм предоволен от успехите ни (момчетата ни са окичени с медали като коледни дръвчета), но по пътя всички загубихме близки приятели.

През последната седмица се нагледах на страшни неща, които едва ли някога ще мога да опиша.

Често си мисля за неделните проповеди на пастор Стедмън за „жестокостта на човек към човека“. Досега винаги съм смятал, че това се отнася за съдбата на нашия народ в Америка.

Чудя се какво ли би казал преподобният пастор, ако види лагерите за принудителен труд, на които се натъкнахме. В тях просто са морили хората от глад.

Признавам, че в Америка негрите не ги галят с кадифени ръкавици, а и в армията положението не е много по-различно. Но, синко, нас никога не са ни изтребвали с хиляди в газови камери и не са ни изгаряли в пещи…

Звънна телефонът. Линк въздъхна изнурено, отпи още една глътка и вдигна слушалката. Генерал-майор Джон Шелтън, командир на дивизията, се обаждаше някъде от полето. Връзката беше лоша и в слушалката непрекъснато пращеше.

— Бенет, в каква форма са хората ви?

— Честно казано, господин генерал, на края на силите си са — и физически, и емоционално. Повечето са още деца и това, което видяха през последните дни, ги потресе.

— А ада виждали ли сте, Линк, истински ад тук на земята?

— Да, струва ми се, сър. Видяхме два лагера за принудителен труд и огромна яма с около осем хиляди трупа.

— Тогава все едно сте били на Кони Айлънд, мистър. Искам хората ви да са тук утре до седем часа вечерта. Намираме се в Нордхаузен.

— Това май е на тридесет и пет мили на север от нас.

— Проверете. И гледайте да подготвите хората си.

— За какво, сър?

— Нордхаузен не е трудов лагер. Това е лагер на смъртта.

Тази нощ Линк спа много неспокойно. Отчасти поради болката в белия дроб, отчасти поради душевните рани. Щом се унесеше, започваше да сънува ужасни кош мари, от които се събуждаше плувнал в пот. В шест сутринта взе душ и слезе да пие кафе.

Долу, застанал като истукан, го очакваше съсухреният висок мъж, когото остави предния ден в медицинския пункт. Линк се почуди от колко ли време го чака.

— Здрасти — поздрави го приятелски. — Ще седнеш ли с мен на закуска?

Мъжът прие с готовност:

— Благодаря ви.

В следващия миг вече седеше на дървения стол срещу Линк и гризеше комат хляб.

— Ей, задръж малко темпото и си намажи поне масло.

Но мъжът поклати глава с пълна уста и като жестикулираше с ръце, обясни, че е твърде гладен, за да чака. Може би на втората филия ще си позволи лукса да намаже и масло.

Линк изсърба канче кафе и запита:

— Не трябваше ли да си в медицинския пункт?

Мъжът заклати енергично глава:

— Не, не, не. При медицински пункт аз срещнал жена също от Берлин, приятел на семейство. Тя видяла моя жена преди няколко дни в Нордхаузен. Аз чул вие отива днес в Нордхаузен. Трябва да вземете и мен.

Линк се обърка. Нямаше представа, какво пише в устава за такива случаи. Но пък кошмарът тук не се побираше в рамките на никой редовен протокол.

— Смятате ли, че сте достатъчно силен, за да пътувате дотам, господин…?

— Хершел. Казвайте ми Хершел.

— Как е фамилното ви име?

— Сър, до вчера имах само номер. Хершел е достатъчно.

— Е, Хершел, ако смятате, че ще можете да пътувате в един от камионите с продоволствия, заповядайте. Но не мога да ви обещая, че жена ви ще е още там.

Усетиха миризмата още преди да са стигнали. На километри разстояние във въздуха се носеше зловонието на изгоряла човешка плът, макар че пещите вече не работеха.

Минаха покрай ферми, в които селяните бяха безметежно улисани в ежедневните си задължения, сякаш слънцето не беше затъмнено от облаците на смъртта. Оряха и сееха, като че ли отделени във времето и пространството от вихъра на злото.

Линк разгледа няколко души през бинокъла. Имаха вид на здрави и щастливи хора, които засяваха плодородните земи на този тюрингски оазис сред планините Хари. Подобна картина навярно е вдъхновила Бетовен за Пасторалната му симфония.

Линк наистина не проумяваше как е възможно нацията, сътворила такава ангелска музика, да извърши подобни сатанински зверства.

Никой от 386-и батальон под командата на подполковник Бенет нямаше да забрави тази вечер. Гледката на измършавелите и изтощени от глад концлагеристи ги беше покрусила, но сега видяха истински живи мъртъвци.

Бяха с хиляди. Макар и освободени формално предния ден от Трета американска армия, те все още бяха в плен на собствената си трагедия, така подплашени, че дъх не смееха да си поемат. Безчисленият им брой сам по себе си беше зашеметяващ. А мръсотията, изпражненията, въшките и плъховете бяха повече, отколкото и в най-ужасната клоака.

С хлътнали бузи, очертани ребра и увиснали кореми, те почти нямаха вид на човешки същества. Ходеха полека и с клатушкане, движенията им бяха като на забавен кадър.

В мига, в който конвоят спря, Хершел стъпи на земята с изтръпнали от болка нозе и закуцука към дългите редици бараки, от които дори на такова разстояние се чуваха страдалчески стонове.

Войниците на Линк бродеха наоколо, докато лекарите се бореха да спасяват живота на „освободените“.

Нацистите си бяха отишли, но ангелът на смъртта още витаеше в околността.

Някои се насилваха да се усмихнат измъчено и да махнат изнемощяло с ръка за поздрав към чернокожите американци. Но и за щастието трябват сили, а те бяха отчайващо малко.

За да издържи на адското зрелище и зловонието, Линк запали дебела пура и се постара да запази спокойствие, докато прекосяваше лагера, за да отиде да докладва в щаба на дивизията.

— Добре дошъл в Дантевия Ад — поздрави го генерал-майор Шелтън, прехвърлил четиридесетте оплешивяващ американец от Средния запад. Двамата се здрависаха. — Седнете, Линк, изглеждате ужасно.

— И вие, генерале. На идване успях да хвърля само бегъл поглед, но това явно е върхът на…

— По дяволите, човече, не си мислете, че тук е дъното. Днес англичаните влязоха в Белзен, на север оттук, и ако щете вярвайте, там било още по-ужасно. Видяхте ли пещите?

— Не още, но и не изгарям от нетърпение.

— Знаете ли кое е удивителното? Тук даже не е имало газова камера. Така са претрепвали нещастниците от работа, че в края на всеки ден труповете били достатъчно, за да работи крематориумът без прекъсване. Разбира се, помогнали им малко и дизентерията, и тифът, но несъмнено най-голяма е заслугата на скаутите от СС.

За момент Линк онемя. След това промълви:

— Какво се прави, за да се помогне на хората?

— Задигаме всички възможни лекарства, до които се доберем. Тук имаме лекари, очакваме всеки момент да дойдат още, имаме даже няколко хлапета от медицински институти в Англия. Но и нашите войници трябва да им помогнат. Дявол да го вземе, те са с хиляди…

— Знам, господин генерал — съгласи се Линк мрачно.

Шелтън изгледа изпитото лице на Бенет и разбра колко потиснат е събратът му офицер. Внезапно, с подчертано театрално тържествен глас той изкомандва:

— Подполковник Бенет, станете!

Линк се изправи, недоумяващ какво ще последва. Но в следващия миг Шелтън отвори едно чекмедже и извади кутийка. В нея имаше нашивки във формата на златни дъбови листа.

Ето че щяха да го произведат в чин полковник.

— Заповядвам ви да свалите сребърните нашивки — нареди Шелтън със същия тържествен тон.

Линк се подчини.

Докато забождаше златните нашивки върху широките рамене на Линк, Шелтън отбеляза:

— Повишението те гони през цяла Европа, полковник Бенет. Честито!

— Не знам какво да кажа, Джон.

— Спести си думите. Ако питаш мен, сребърната звезда ти е в кърпа вързана, и то скоро.

Линк се усмихна и възрази:

— Не, Джон. Не мисля, че в армията са готови да произвеждат хора с моя цвят на кожата генерали.

Тази нощ полковник Бенет дописа писмото до сина си. Не беше по силите му да опише онова, което бе видял през деня. Можеше само бегло да загатне за него по начин, подходящ за едно невинно момченце. Беше дълбоко вярващ човек.

Мислеше непрестанно за Голгота и последните думи на Христос на кръста според евангелието на Матея: „Боже мой, Боже мой! Защо си ме оставил?“ Защото очевидно и небе, и земя бяха обърнали гръб на тези нещастни жертви, а сега беше вече твърде късно.

Главата го цепеше — пак тази проклета треска. Гърдите го боляха от кашлицата. По-добре да свършва с писмото и да поспи. Накрая заръча на сина си да пази вярата, да целуне баба от него и да се моли, колкото се може по-скоро да се съберат отново заедно.

Запечата плика, сгъна го в джоба на куртката, развърза обущата си и легна.

На сбора следващата сутрин полковник Линкълн Бенет разпредели хората от батальона си към различните действащи вече части. Някои издирваха надзиратели, избягали в близките гори при навлизането на армията. Други помагаха при разпределянето на лекарства и храни. А той самият се присъедини към другите старши офицери, които генерал Шелтън свика за обиколка на целия лагер.

Докато задминаваха редица след редица бараките, чиито обитатели лежаха неподвижни отвън под лъчите на пролетното слънце, покрай тях минаха войници, подкарали открити камионетки, натоварени догоре с трупове. Един офицер от друг полк се обърна към Шелтън:

— Моите почитания, сър, но дали не може някак по… по-почтително да се пренасят мъртвите?

Генералът поклати глава:

— И аз бих искал, но трябва да се тревожим най-вече за живите. В лагера вече върлува епидемия, а дявол знае какви още страхотии можем да си навлечем с тези разлагащи се трупове. Някои от тия хора ще хвърлят топа само от едно потупване по рамото.

„Или от един шоколад“, помисли си Линк.

Видяха „работната площадка“, където принуждавали затворниците да мъкнат тежки камъни от едно място на друго с единствената цел да ги изтощят. Видяха бодливата тел, по която допреди четиридесет и осем часа беше текъл електрически ток.

Когато видяха крематориумите, в които превръщали човешките същества в пепел и дим, Бенет остана поразен от пълното безсмислие на всичко това — в ограничения спектър на човешките емоции нямаше такива, с които да се обяснят действията на нацистите.

Обиколката им отне близо три часа. Върнаха се в щаба малко след дванадесет. Генералът съобщи, че обядът ще е готов в един, и разпусна хората. Докато всички се разотиваха, Линк изчака Шелтън и го попита:

— Сър, разбрах, че сте заловили двама надзиратели. Какво ще ги правите?

— Убеден съм, че които оцелеят, трябва да бъдат изпратени на съд.

— Как така „които оцелеят“?

— Ами — подхвана генералът привидно равнодушно, — понякога затворниците първи се докопват до тях. Няма да повярвате, но дори най-слабите и болнавите намират сили да ги разкъсат на парчета, преди да сме ги спрели.

— А опитвате ли се да ги спрете?

— Разбира се, Линк — и след това добави по-тихо: — Обаче не се престараваме.

Точно тогава Линк чу как някой вика обезумяло:

— Полковник, моля ви, чакайте, сър, моля ви.

Обърна се и видя, че към него запъхтяно куцука Хершел, а очите му горят от вълнение.

— Моля ви, полковник Бенет, трябва да ми помогнете. Моля ви! За Хана, за жена ми е…

— Откри ли я?

Хершел кимна и изрече на един дъх:

— Тя е при лекарите. Трябва да помогнете. Елате бързо, моля ви!

Линк опита да го успокои:

— Няма страшно, след като вече я лекуват…

— Не, не. Не разбирате. Не я лекуват. Ще я оставят да умре. Моля ви, елате!

Когато наближиха сградата на болницата, Линк и Хершел видяха отвън проснати на носилки болни, които чакаха реда си да бъдат внесени вътре. Откъм сградата се носеше острата, проникваща навсякъде миризма на дезинфектанти.

Вътре беше истинска лудница, писъците на болните се сливаха със заповедите на лекари и сестри, които крещяха един на друг. Линк откри бързо главния лекар.

Подполковник Хънтър Ендикът, ръководещ медицинските операции, беше висок мъж с очила и с бяла кожа. С изключително бяла кожа, тъй като беше от Джаксън, Мисисипи. Беше и изключително зает. Не можеше да си позволи да пилее време в празни приказки с някакъв си негър, пък бил той и офицер.

Докато Хершел плещеше обезумяло зад гърба му на немски, Линк запита със спокоен тон за състоянието на жената на бившия затворник. Отговорът на Ендикът беше по-скоро хаплив, отколкото вежлив:

— Опасявам се, че е категоризирана — обясни той сухо. — А сега моля да ме извините, но имам да спасявам хора.

Докторът понечи да се обърне и първата реакция на Линк беше да го сграбчи за ръкава. Но той я потисна и само изкрещя:

— Какво, по дяволите, значи категоризирана.

— Слушайте, казах ви вече, че съм много зает…

— Ще разрешите ли да ви напомня — издума Линк тихо, но твърдо, — че съм ви старши по чин. И ви заповядвам да ме осведомите за съпругата на този човек.

Ендикът въздъхна:

— Слушам, полковник — натърти той. — Категоризирана е термин, който употребяваме за класифициране на ранените. Няма защо да ви обяснявам колко са болните тук, че всеки е вече заразен от тиф или в най-скоро време ще го пипне. Категоризирали сме пациентите в три групи — С, ПС, НС. Предполагам, че ще ви прозвучи жестоко, но в първата група са така наречените „спасяеми“, във втората — „полуспасяемите“, а в третата — тези, които по наша преценка са неспасяеми. Опасявам се, че съпругата на този човек спада към последната категория.

— Защо, какво й е?

Докторът поклати глава:

— Наистина не мисля, че искате да чуете това, полковник. Сигурен съм, че и съпругът й не желае.

— Грешите, Ендикът — Линк хвърли поглед към Хершел и настоя: — В този момент той може да понесе всичко.

— Е, както желаете — въздъхна докторът примирено. Встрани от тях имаше празна количка, използвана някога за пренасяне на… не искаха да мислят за какво. Ендикът седна мълчаливо на нея, а те останаха прави. Той продължи:

— А сега, господа, слушайте внимателно. Като се има предвид, че това е концентрационен лагер, мястото е снабдено с изключителна медицинска апаратура. Но не за нуждите на затворниците, а за опитите на нацистките „учени“. Докторите тук използвали концлагеристите вместо морски свинчета, за да провеждат с тях експерименти — замълча, за да попият думите му в съзнанието им. — Слушал съм непълни съобщения за други лагери и зная, че част от тези „изследвания“ са били жив садизъм. Но така нареченият доктор Щенгел, ръководил операциите тук, смятал, че работи за напредъка на медицината или нещо подобно. Убивал, измъчвал и осакатявал уж за доброто на човечеството. Както и да е, този мръсник получил заповед от Берлин да изнамери нещо по-добро от сулфамидите за лечение на венерическите болести. Разбирате, че и супермените могат да си лепнат гонорея — усмихна се той накриво, а Линк и Хершел само кимнаха. — Та този кучи син Щенгел бил педант и водел най-подробен отчет за всичко — ето как знаем в детайли онова, което са правили с жената. На двадесет и осми март й инжектирали интравагинално Найсерия гонорее[4].

Лицето на Хершел представляваше восъчна безизразна маска.

— А на втори април започнали да я „лекуват“, ако мога така да се изразя, с експериментален антибиотик, който кръстили РДХ 30. Щенгел е записал точната формула. Но най-важното е, че съдържал малко, но фатално количество натриева основа, известна още като луга — веществото, с което майка ви навремето е чистила канализацията и си е слагала ръкавици, за да не се изгори. Както и да е, вместо само да спре инфекцията, веществото подействало разяждащо. Изгорило и оголило цялото покритие на матката. Лекарството-чудо прегорило епитела и започнало да разяжда кръвоносните съдове отдолу. В момента жената има анемия, инфектирана е, а температурата й е 39° С. Няма как да я…

Той замълча за момент и тогава осъзна, че току-що съпругът й го беше чул да произнася смъртната й присъда. Затова добави няколко успокоителни думи:

— Съжалявам, сър, но болестта е в твърде напреднал стадий, за да мислим за благоприятен изход. А сега, ако ме извините…

Внезапно Хершел нададе вой като ранено животно и падна на колене.

Преди докторът да успее да направи й две крачки, Линк изрева:

— Стойте тук! Аз командвам тук и не съм ви освободил още да си ходите!

От напрежението на гласните струни започна отново да кашля.

Ендикът бавно се извърна, лицемерно усмихнат, сякаш казваше „майната ти, негър мръсен“, но само процеди през зъби:

— Моля за извинение, полковник. Мислех, че сме свършили. С какво още мога да ви помогна, освен да ви дам нещо за кашлицата?

— Женен ли сте, Ендикът?

Докторът кимна:

— Имам три деца.

— Така. Представете си само за секунда, че вашата жена е категоризирана. Какво бихте направили, за да я спасите?

Докторът помълча, докато се ровеше в паметта си. Накрая продума:

Вижте какво… сър, тук никой няма време да прави хистеректомия…

— Значи това може да я спаси? — прекъсна го бързо Линк.

Изразът върху лицето на Ендикът му подсказа, че най-сетне е успял да го притисне до стената.

— Разберете — Ендикът възрази, колкото може по-спокойно, — кръвоизливът е толкова силен, че така или иначе надали ще преживее операцията.

— Само не ми казвайте, че нямате кръв — прекъсна го Линк.

— Не в такива количества, че да я хабим за безнадеждни случаи, полковник. А сега вече ще ме извините…

— Не съм ви освободил още — озъби се Линк. — Не съм свършил. Искам някой да извърши операцията. Бог е свидетел, че достатъчно са се намъчили. Заслужават поне да им се даде възможност да живеят.

Ръкавицата беше хвърлена. Въпросът стоеше, кой от двамата ще се окаже по-упорит. Очите на по-високия Линк святкаха.

— Добре, полковник — Ендикът се опита да прозвучи дружелюбно, — да речем, че намеря човек, който да извърши тази безполезна операция някъде около 11 часа довечера. Ами откъде според вас ще се намерят необходимите два-три литра кръв?

— Само ми кажете колко ви трябват, и аз ще се погрижа…

Лекарят се усмихна, убеден, че противникът му най-сетне се е хванал в капана.

— Полковник, офицер с вашия ранг трябва да е добре запознат с разпоредбите в американската армия. Забранено ни е да преливаме кръв от негри на бели пациенти при каквито и да било обстоятелства. Такава е изричната заповед на върховния главнокомандващ Франклин Делано Рузвелт. Загрявате ли?

— Съжалявам, че трябва да ви го кажа, докторе, но пропускате една малка подробност. Тази жена не е от американската армия. Тя въобще не е американка. Нещо повече, правителството на собствената й страна я е отписало като личност. Така че в нейния случай законодателството на Вашингтон не важи. Сега вие загрявате ли?

В последвалата тишина Линк почти чу как Ендикът скърца със зъби.

— Ако ви доведа пет-шест момчета, ще ви стигнат ли, докторе?

— Ъъъ… да. Ще ви уведомя за кръвната група — отвърна Ендикът вяло и се отдалечи с тежка стъпка.

Линк се обърна и съзря лицето на Хершел. Беше цялото обляно в сълзи.

— Е де, е де, човече, развесели се малко. Уредихме работата. Обещавам ти, че Хана ще се оправи.

— Нямам… нямам думи. От пет години ни измъчват военните, а ето че се появявате вие и правите всичко това за мен…

Линк се почувства и трогнат, и смутен. Сложи ръка върху хилавото рамо на Хершел, който не спираше да ридае.

— Този доктор Щенгел трябва да е бил голям умник. Дано, по дяволите, успеят да го спипат.

— Хич не ме интересува — хълцаше Хершел, — само Хана да е жива.

Малко след един през нощта вкараха Хана Ландсман на носилка в невероятно добре оборудваната операционна, където в кофа лед бяха вече приготвили седем банки кръв. Изпитото лице на Хана й придаваше вид на шейсетгодишна жена, но Линк знаеше, че едва ли има и тридесет. Дори капките пот по челото й изглеждаха сиви. Хершел стискаше ръката й и й шепнеше успокоителни думи, които тя, изпаднала в унес, едва ли чуваше.

Вероятно само за да си отмъсти, доктор Ендикът бе назначил най-младия хирург, Андрю Браунинг, да извърши операцията.

На Линк му се сви сърцето, когато видя, че младият доктор подпира до себе си оръфан атлас по хирургия. Студентът се нуждаеше от учебник с указания.

В този момент Браунинг се обърна към тях:

— Съжалявам, господа, но ще ви помоля да излезете.

Хершел стоеше и не помръдваше. Неочаквано към тях приближи медицинска сестра. Тя се вгледа в Линк и рече успокоително:

— Полковник, асистирала съм на Браунинг и преди. Може да е още нов в занаята, но се справя умело със скалпела и е изключително внимателен.

Линк кимна с благодарност и изведе полекичка Хершел от стаята.

Двамата излязоха и седнаха да чакат на стъпалата отпред. Пролетната нощ беше топла, а мирното небе — осеяно със звезди.

Линк носеше цигари. Извади изящна сребърна табакера, гравирана с емблемата на Трета армия, взе две цигари и подаде едната на приятеля си.

Задави го дрезгава кашлица. Здравият разум му подсказваше, че въобще не бива да пуши. Но нали, по дяволите, все с нещо трябваше да се разсее.

— Женен ли сте, полковник? — попита Хершел.

— Труден въпрос, Хершел — отвърна Линк неловко. — Бяхме в процес на развод, когато ме мобилизираха в Европа. Все не можехме да намерим щат, където да приемат „взаимната непоносимост“ като достатъчно основание за развод. Предполагам, че вече напълно ме е изключила от живота си. Във всеки случай остави сина ни да го гледа майка ми.

— Син ли имаш?

— Да, Линк младши. Това лято ще стане на десет. Честно казано, само мисълта, че ще го видя, ме е крепила през цялото време. А при теб как е?

— Ние имахме дъщеря — отвърна Хершел привидно спокойно. — Беше почти на четири години, когато пристигнахме в първия лагер за интернирани. Казаха ни, че я отвеждат в детска градина. Повярвахме им, защото ни се искаше да е така. Но когато я целунахме онази нощ, преди да я отведат, знаехме, че е за „сбогом“ — смукна дълбоко от цигарата и продължи: — Страшно наистина. След това с Хана не можехме дори името й да споменем. Само се гледахме един друг с чувство на вина, задето сме още живи, а мъничката ни Шарлот лежи мъртва някъде.

Настъпи тягостно мълчание. След малко Хершел подзе отново:

— Не след дълго ни разделиха. Вярвате ли, навремето бях гимнастик, як като вол. Даже играех в един от най-добрите отбори на Турневерин, само за християни. И така, изпратиха ме в кариерите като роб. До тази седмица нямах представа какво се е случило с Хана.

Бяха изпушили почти всички цигари, когато на стълбите се появи Браунинг, все още в изпоцапаната с кръв бяла манта, като търкаше очи:

И двамата скочиха на крака.

— Как е? — попитаха почти в хор.

— Операцията мина добре. Остава ни само да се надяваме, че е достатъчно силна, за да се съвземе.

— Мога ли да я видя сега? — попита нетърпеливо Хершел.

— Нека по-добре да се наспи. Това се отнася и за нас — Браунинг пое дълбоко въздух и с момчешка интонация на студент от Оксфорд, какъвто и беше допреди няколко седмици, добави: — Без майтап, приятели. Като се има предвид колко зарази пъплят из този лагер, най-доброто, което можем да направим за здравето си, е да откъртим.

Линк изпрати Хершел до бараката му. Отвътре долитаха стонове. Денем затворниците бяха свободни, но през нощта все още бяха в плен на кошмарите си.

— Как да ви се отблагодаря, полковник Бенет?

— Първо почни да ме наричаш Линк. После, мисля и двамата трябва да кажем няколко молитви и да лягаме.

— Молитви ли? — попита Хершел в недоумение. — Че на кого да се моля?

— На Господ Бог, нашата Опора и нашето Спасение — отвърна Линк убедено. — Псалм 130[5]… „Из дълбините викам към Тебе, Господи… Нека се надява Израил на Господа, защото у Господа е милостта.“ Знаеш го туй, нали?

Хершел кимна. И все пак нещо дълбоко в него не можеше да не се опълчи срещу вярата на Линк.

— Бог? За Бог ли ми говорите? Някога съблюдавах каноните на еврейската вяра. Водех почтен живот. Ходех всяка неделя в синагогата. И каква е наградата ми? Как да се моля на Бог, който позволи да избият без причина целия ни род? Как да вярвам в Бог, който наказва невинните? Съжалявам, но вярата ми излетя заедно с дима от комините на крематориумите.

Линк не намери подходящ отговор. Само протегна към Хершел ръката си, която хилавият евреин сграбчи в своите и рече поверително:

— Знаете ли в какво само мога да вярвам сега? В това, което вие ми дадохте. В човешката доброта.

Разделиха се. Линк мина бавно покрай часовите и им отдаде механично чест, а мислите му бяха заети от въпроса: „Как ще обясня всичко това на сина си?“

Седна на ръба на леглото, зарови глава в дланите си и започна да се моли.

На сутринта се събуди разнебитен. Слепоочията му пулсираха от болка, боляха го гърбът и крайниците. Проклетият грип, кога най-сетне ще се отърве от него? Докато взимаше душ, за да проясни главата си, забеля за с края на очите си някакви синкави петна по гърдите и корема си. „Дявол да го вземе, само това ми липсваше — помисли си той. — Дървеници или някаква друга гадост в леглото.“

Глътна два аспирина, облече зимния шинел и излезе за сутрешната проверка.

Малко преди пладне успя да открадне няколко минути от задълженията си и се отби да види Хана. Бяха я преместили вече в бараката й. До леглото й седеше Хершел.

— Как е тя? — попита Линк.

Хершел се усмихна:

— Цяла сутрин си говорим. Температурата й спадна значително и младият доктор изглежда обнадежден. Моля, елате да ви запозная.

Хершел представи американския си спасител с дълги изречения на немски, за които Линк се досети, че са преувеличени хвалби.

Хана се опита да се усмихне и прошепна дрезгаво:

— Хершел ми каза колко много сте сторили за мен.

— Нищо подобно, госпожо. Заслугата е негова, аз бях просто посредник.

— Какво говорите! — възмути се Хершел. — Ако някога отново намерим щастие, заслугата ще е изцяло ваша.

Линк се трогна.

— Имате ли нужда от нещо, приятели? Добре ли ви хранят?

— О, всичко е наред. Демоните ги няма и вече можем спокойно да дишаме. Това е важното.

Внезапно Линк Бенет започна да се облива в пот. Може би мястото беше прекалено отоплено. Не, едва ли нацистите са си правили труда да отопляват бараките. Май не трябваше да облича зимния си шинел. Зави му се свят и почувства нужда да излезе на чист въздух. Отиде колкото се може по-бързо до вратата, отвори я и прекрачи навън в свежата априлска утрин. В следващия миг се строполи и остана да лежи прострян на земята.

Дойде в съзнание бавно, като остана полуунесен. Усети под главата си възглавница — значи лежеше в легло, а някъде наблизо се чуваха гневни гласове.

— Дявол да го вземе, не ни стигат всички тези болни, ами и тоя тъп черньо, полковникът, трябваше да си лепне тиф. Като имаш предвид, че това е инфекция, която, ако си поне малко здрав, можеш да надвиеш, представям си колко усилия е положил да се разболее.

— Простете, че се меся, сър, но само ако погледнете рентгеновите снимки, ще видите, че от доста време е карал с бронхопневмония.

— Слушай, Браунинг, хич не ми трябват проклетите му снимки. И от тоя край на стаята чувам как му свирят гърдите.

— Доктор Ендикът, спирометърът му показва около 50%. Едва диша. Няма ли с какво друго да му помогнем?

— За Бога, та ние го тъпчем с конски дози сулфонамиди. Единственият по-силен антибиотик, който познавам, е РДХ 30 на нацисткия доктор. Погледни истината в очите, човече, спукана му е работата.

До този момент Линк се потеше, но сега тялото му се разтърси от ледени тръпки. Моментално до леглото му дойде младият медик и помогна на сестрата да го завие с още едно одеяло.

— Ти ли си, Браунинг? — простена Линк.

— Няма страшно, полковник, ще прескочите трапа — рече успокоително Браунинг и го потупа по рамото.

— Ей, детко — изпъшка Линк, а широкият му гръден кош се повдигаше конвулсивно, — в тоя военен занаят съм отдавна и хич не ми разправяй, че не сте вече запазили леглото ми за някой друг.

На Браунинг му липсваха и опит, и самообладание, за да намери сили да отговори.

Внезапно Линк тихо простена:

— По дяволите!

— Какво, сър?

— Щом като трябваше да умра в тая проклета война, защо поне не умрях на фронта, че да има с какво да се гордее синът ми?

Младежът беше готов да се разплаче.

— Ще се оправите, сър, ще се оправите.

— Ти си един неумел лъжец, Браунинг. Трябва малко да помъдрееш, ако искаш да излезе от теб истински лекар.

Някой почука тихо и бавно открехна вратата.

— Съжалявам, не приемаме посещения — каза бързо, но учтиво младежът.

Хершел се престори, че не разбира, и влезе в стаята с букетче полски цветя в ръка.

— Моля ви, дойдох да видя приятеля си.

Браунинг сви рамене, кимна на Хершел и каза, докато излизаше от стаята:

— Аз ще съм наблизо, полковник. Ако има нещо, само извикайте.

Двамата мъже останаха сами.

— Цветя за вас, Линкълн — Хершел протегна ръка и се опита да се усмихне. — Знаете ли какво удивително нещо открих? Само на няколко метра от този ограден с бодлива тел свят растат цветя и цъфтят дървета. В света все още има живот.

„Не и за мен“, помисли си Линк и попита:

— Как е Хана?

— Добре, добре — отвърна жизнерадостно Хершел. — Почти няма температура. Утре може би ще я изведа на разходка. Ще дойдем да ви видим.

— Да, хубаво. Това би било чудесно — след това внезапно простена: — О, Господи, как ме…

На Хершел му беше необходима половин секунда, за да разбере, че Линк е в безсъзнание. Започна да вика за помощ.

Той стоеше разплакан и гледаше с широко отворени очи как медицинският екип се бори да съживи благодетеля му.

— Не напипвам пулса в сънната артерия.

— Нито в дорзалис педис.

— Няма дишане.

— Да опитаме да инжектираме интракардиално ампула епинефрин?

— Мисля, че е безсмислено — чу се спокойният глас на доктор Хънтър Ендикът. — С пневмония и с тиф на всичко отгоре пукнат шанс няма да оцелее.

Групата около леглото се отдръпна, за да стори място на старшия лекар, който извърши пълна и окончателна проверка на реакциите, доказващи смъртта, и нареди на старшата сестра:

— Шейла, ще се погрижите за документите, нали? И се постарайте всичко в стаята да се дезинфекцира.

Сестрата кимна. За секунди системата от ръката на полковник Бенет беше свалена, издърпаха чаршафа над лицето му и изкараха леглото му навън.

Никой дори не забеляза немия свидетел на цялата сцена — слаб, прегърбен и уплашен мъж, който стоеше в ъгъла и стискаше в ръка няколко стръкчета цветя, а по бузите му се стичаха сълзи.

Почти несъзнателно устните му се раздвижиха и от тях се изтръгна молитва: „Yisgadal ve yiskadosh shmei raboh…“ — „Да се слави и да се свети името на Господ в света, който Той сътвори според Волята Си…“

Беше еврейската погребална молитва.

В този именно миг Хершел Ландсман даде тържествена клетва, че полковник Ейбрахъм Линкълн Бенет няма да е умрял напразно.

Самолет 127 на „Суис еър“ се приземи в Цюрих в ясната светла утрин на двадесет и четвърти декември 1958 година. Високият негър от първа класа закопча спортното си сако, оправи вратовръзката си, метна на рамо кожената си пътна чанта и се упъти към изхода. Слезе по металната стълба и закрачи енергично към залата за багаж. Кожените му куфари, комплект с пътническата чанта, пристигнаха почти моментално по лентата. Но заедно с всички, които носеха ски, трябваше да почака да свалят специалния товар.

Погледна през стъклените врати към скупчената оттатък митническата зона тълпа и различи хората, които търсеше. Усмихна им се и махна приветливо.

И така, Ейбрахъм Линкълн Бенет младши се запъти да прегърне родителите си осиновители — Хана и Хершел Ландсман.

[1] Благодаря, може би по-късно с вечерята ще пийна нещо (нем.) — Б.пр. ↑

[2] Веднага (ит) — Б.пр. ↑

[3] Кожени панталони, брич (нем.) — Б.пр. ↑

[4] Микроб, причинител на гонореята — Б.пр. ↑

[5] По елаи. 129. — Б.пр. ↑

14.

Жертвите, здраво приковани към металните маси, отделяха слюнка и дишаха тежко. В средата на стаята учен с очички като копчета размахваше в дясната си ръка скалпел и се готвеше да демонстрира пред младите си възпитаници разрез, с който щеше да оголи вътрешностите на едно от животните. Светлокосият му асистент, свеж като първокласник, държеше други два инструмента — форцепс и дълга остра ножица.

Носеше се миризма на фекалии и урина, отделяни от пациентите като рефлекс на страх, докато ги привързваха.

Ръката на демонстратора се спусна надолу под ъгъл от 45° и проряза отвор в стомаха. Някои от наблюдаващите ахнаха в израз на съчувствие.

— Сигурен ли сте, че нищо не чувстват? — обади се някой.

— Колко пъти да ви повтарям, мис Кастелано — отвърна професор Лойд Крукшънк, — отнасяме се с кучетата възможно най-хуманно.

През януари студентите се бяха върнали, за да се запознаят за първи път с организма на живо същество. Крукшънк щеше да ги въведе в основите на „дисекцията“ (медицински евфемизъм, идещ от латинския глагол resecare — изрязвам) на органи от кучешките тела.

Беше и упражнение за изграждане на поносимост — или имунитет — към болката на други хора. Едновременно за изостряне на мисълта и за затъпяване на емоциите.

Перспективата хвърли Лора в такъв ужас, че през цялата коледна ваканция тя непрекъснато мислеше за това. Като малка хранеше и прибираше всички безстопанствени животни, които се навъртаха в двора им — докато майка й не ги откриеше и не извикаше санитарната служба.

Тъй като за това упражнение можеха сами да изберат с кого да работят, тя помоли Барни „вместо коледен подарък“ да я подкрепи в изпитанието. Той се съгласи, но после се оказа, че и на него не му е никак лесно. Нито пък на третия в екипа — младоженеца Ханк Дуайър, който днес беше наред да слага упойките. Лора му завиждаше, че ще гледа апаратите, отчитащи дихателната и сърдечната дейност, а не вътрешностите на кучето. Но и Ханк беше доста разстроен и само повтаряше:

— Няма страшно, няма страшно. В безсъзнание е, нищичко не чувства.

Когато дисекцираха трупове, беше по-различно. В крайна сметка това бяха в най-буквалния смисъл безжизнени тела. А и лицата им оставаха удобно анонимни, покрити седмици наред с чаршаф, а когато най-накрая ги откриваха, бяха вече така променени, че едва се познаваше, че са на хора.

Но сега Барни, Лора, а вероятно и всички останали студенти в залата за дисекция на животни се чувстваха, сякаш трябваше да оперират близък приятел. Защото тяхно задължение беше да запазят опитните животни живи за следващата дисекция.

По някое време един от студентите в съседство с тях стигна дотам, че се оплака на висок глас:

— По дяволите! Не мога повече! Този помияр е прекалено симпатичен.

Професор Крукшънк отговори с традиционната си реч за прогреса на човечеството.

— Не бива никога да забравяме, че не вършим това от жестокост към животните, а от грижа за хората. Трябва да се учим как се оперира върху живи същества — и след това добави вече не с толкова проповеднически тон: — А сега, забивайте ножа.

И с тези думи излезе от стаята.

Студентът върна неохотно вниманието си към упоеното на масата куче зайчар. Едновременно се стресна и си отдъхна, като видя, че, докато е слушал проповедта на професора, един от колегите му старателно бе разрязал корема на кучето. Взря се в лапата на зайчаря, прободена като на всички останали кучета от игла, закрепена за една тръбичка, през която във вената на упоеното животно се вливаха глюкоза и физиологичен разтвор.

Още една разлика между кучетата и труповете — мъртвите хора не кървяха. А сега през целия следобед в притеснението си неумелите студенти неволно срязваха кучешките артерии и опръскваха обилно себе си, а понякога и съседите си с кръв.

— О, Господи! Мразя го това нещо! — прошепна Лора на Барни.

— Не се шашкай, Кастелано. Само две седмици още. Само си повтаряй наум, че не им причиняваш болка.

Точно в този миг вледеняващ вой процепи тишината. Последва женски писък. Първият дойде от колито на Алисън Редмънд, а вторият — от самата Алисън, чиято ярост сега се насочи към „анестезиолога“ в екипа й.

— Нали ти казах, че не е заспало. Видя ли, видя ли! — крещеше тя. — Не му даде достатъчно!

Асистентът новобранец се втурна към масата със спринцовка в ръка. В следващия миг иглата беше вече забита и животното утихна. Но не утихна възмущението на Алисън от причинената на кучето й болка.

— Не му би достатъчно морфин — оплака се тя.

— Уверявам ви, че морфинът беше достатъчно, мис Редмънд — отвърна хладно асистентът, — не съм новак в тая работа.

— Тогава защо, по дяволите, то се събуди?

— Не се събуди — обясни той, все така невъзмутим и спокоен. — Това, което видяхте, беше просто рефлекс.

— Как не! Да крещиш, да риташ и да стенеш от болка, било рефлекс, а?

— Малка поправка, мис Редмънд. Рефлексните стонове и мятания бяха от животното, но писъците дойдоха от вас.

Той се обърна и понечи да излезе, но Алис избухна:

— Гадняр! Обзалагам се, че даже се кефиш, когато ги боли. Що за доктор си ти, бе?

— В интерес на истината, мис Редмънд, аз не съм лекар. А сега хайде всички на работа. Ако ви потрябвам, ще бъда в лабораторията на професор Крукшънк.

Веднага щом двукрилата врата се затвори зад гърба му, Ханк Дуайър попита слисано колегите си:

— Какво, но дяволите, искаше да каже с това, че не е лекар?

— Ха, аз ли да те отворя по въпроса? — попита Лора. — И Крукшънк не е лекар. Почти никой от преподавателите ни не е лекар в обикновения смисъл на думата — всичките са научни работници. С други думи, не са някакви си прости практикуващи, които се занимават с пациенти, а чисти учени.

Последна имаше думата Алисън Редмънд:

— Майната й на чистата наука.

На обед Лора беше още потисната.

— Чувствам се като лейди Макбет — като че ли не мога да измия кръвта от ръцете си.

— Е, Лора, не преувеличавай — смъмри я Барни. — Виж, аз взех много внимателно парче от тиреоидната жлеза на нашето куче и то дори не трепна. Следващия път ти ще му извадиш далака и пак нищо няма да усети. Тези упойки са наистина силни.

— Освен това — намеси се Бенет — защо мислиш, че ще бъде по-различно, когато на операционната лежи човек?

— Защото, първо, ще оперираш ти — нали искаш да ставаш хирург. Второ, тогава ще имаш законно основание да оперираш. И най-важното, за пациента ти ще се грижат по цяло денонощие. В лабораториите с животните сигурно няма дежурни през нощта сестри.

— Не бъди дете, Лора — смъмри я Питър Уаймън. — Имали някакво значение, след като другия петък ще им разцепим ребрата, ще им извадим сърцата и всичко ще приключи?

— С удоволствие бих извадила твоето сърце, Уаймън — възнегодува Лора. — Само че сигурно ще ми трябва бормашина за целта — тя потъна отново в мрачните си размисли: „Чудя се, дали нашето кученце разбира какво му се случи? Дали са му дали нещо, за да го приспят?“

— Не мога да повярвам на ушите си — оповести Уаймън на всеослушание и прибави: — Кастелано, обзалагам се, че дори си плакала на „Ласи се завръща у дома“.

— Точно така, Уаймън, представи си.

— Ха, мислех те за желязната лейди на курса.

Скоро студентите се разпръснаха и се прибраха по отрупаните си с учебници килии. Лора остана, като си играеше с шоколадовия сладолед. Не беше хапнала почти нищо тази вечер.

— Ей, Кастелано — прошепна Барни, — знам какво мислиш.

— Не знаеш.

— За Бога, чета ти мислите още от забавачницата. Искаш да отидеш да видиш дали кучката ни е добре.

Лора не отговори.

— Нали? — настоя Барни.

Лора кимна и го погледна със скръбен поглед:

— Аз пък знам, че и ти искаш да дойдеш.

В коридора беше тъмно като в рог. Лора извади фенерче с размерите на писалка. Силният му тесен лъч стигна почти до дъното на коридора и освети ъгъла, където трябваше да завият.

— Иха! Откъде си взела такова хубаво нещо, Кастелано?

— Намерих го в пощенската си кутия — подарък от една фармацевтична компания. На теб не ти ли пращат разни работи?

— Да, но никога не ги разопаковам. Това са само евтини подкупи.

Когато приближиха лабораторията, отвътре се чуха звуци — малка какофония от приглушен лай и скимтене. Кучетата страдаха.

— Ти беше права, Кастелано — призна Барни. — Какво предлагаш да правим?

Преди Лора да успее да отговори, до слуха им достигна приглушеният шум на тихи стъпки, които приближаваха към тях по покрития с линолеум коридор.

— Шшшшт, някой идва — изсъска Лора и моментално изгаси фенерчето. И двамата се притиснаха плътно към една от колоните.

Стъпките приближиха. Върху матираното стъкло на лабораторната врата се очерта силует. Докато Лора и Барни наблюдаваха със затаен дъх, фигурата открехна вратата и се плъзна вътре.

След малко се възцари такава тишина, че Барни чуваше как ускорено бие сърцето му. И тогава той проумя какво става.

— Кастелано — прошепна той, — да забелязваш нещо?

— Да. Изведнъж стана много тихо.

— Прекалено тихо.

В същия миг фигурата се появи отново, мина светкавично покрай тях — този път на бегом — и изчезна.

— Най-сетне — Лора си пое дълбоко дъх. — Стигат ми толкова ужасии за една вечер.

— Ти се връщай, ако искаш. Аз трябва да проверя какво е положението вътре.

— Няма да стане — оставам с теб дори ако ще ходиш в стаята на момчетата.

Изминаха на пръсти десетината метра до вратата на лабораторията, която се отвори безшумно и ги погълна. Вътре се разнасяше равномерно пухтене — животните спяха спокойно. Лора запали отново фенерчето и го насочи към клетките на кучетата. Изглежда, всички се бяха унесли в мирен сън. Но само след няколко секунди двамата установиха, че някои от кучетата изобщо не помръдват.

— Виж колито на Алисън — прошепна Барни и посочи редицата клетки най-горе. Приближиха и Лора освети очите на кучето.

— Господи, Барни, мъртво е.

Той кимна и й показа друга клетка долу вдясно от тях:

— И това май е свършило. Къде е нашето?

Тесният лъч зашари нагоре-надолу.

— Ето го — двамата коленичиха пред клетката на териера им. Барни пъхна бързо ръката си вътре и докосна бинтования му корем. — Живо е. Да изчезваме по-бързо оттук.

— Четеш ми мислите, Барни.

Когато отново се озоваха на сигурно място сред живите, Барни изрази с думи общото им вълнение:

— Не съм сигурен, Кастелано, но ми се струва, че някой в курса е страстен привърженик на безболезненото умъртвяване. Мисля, че има нещо хуманно в това.

— Да, но има и нещо извратено.

Следобед на следващия ден професор Крукшънк се обърна сърдито към групата:

— Съжалявам, но трябва да ви кажа, че много от вас не са проявили нужното внимание при провеждане на хирургическите процедури. Снощи сме загубили девет опитни животни, което означава, че трябва да набавя девет нови само за последната дисекция на сърце и бял дроб.

— Но, сър…

Всички погледи се обърнаха към този, който се осмели да изрази несъгласие.

— Моля, мистър Ландсман?

— Няма ли да е по-икономично, а и по-хуманно, ако хората без кучета се присъединят към другите маси?

— Не съм съгласен — възрази професорът. — Това е твърде съществен момент от обучението ви. Всеки трябва сам да изследва най-важните жизнени органи. Това не се научава от книги — нито дори с гледане.

Бенет кимна. Във всеки случай въпросът беше изцяло теоретичен, тъй като животните бяха вече завързани и упоени и очакваха примирено ножовете на изследователите.

За Лора и Барни тази Коледа се оказа необичайна. Бяха се впуснали в пътешествие, което променяше възгледите им за живота. Оскъдните знания, които бяха получили, ги разграничаваха от простосмъртните, чиято представа за сложния механизъм на живота си оставаше съвсем повърхностна.

Но все пак чудесно е да се наслаждаваш на уюта и топлотата на семейната среда. Родителите са не само струпване на клетки, молекули и жива тъкан, а и въплъщение на любов и грижа. Докато гледаше как по-малкият му брат нагъва шестнайсет палачинки на закуска, Барни се чудеше, че Уорън и за миг не помисля как ще се отрази на обмяната на веществата му предизвиканият по този начин гликогенен процес. Истинска радост беше да се водят разговори, които не изискват да бълваш непрестанно факти, формули или химични съединения.

Уорън като че ли бе добил увереност, което впечатление може би се създаваше от наболите му мустаци. Във всеки случай достойно изпълняваше ролята на мъж в семейството — в отсъствието на Барни — и помагаше на Естел да се подготви за неизбежната продажба на къщата и за заминаването на юг. До следването в юридическия факултет оставаха още две години, но във въображението си и майката, и синът вече бяха напуснали Бруклин.

С изострената си отскоро способност за наблюдение Барни забелязваше неща, които преди не му правеха впечатление. Например пукнатините на стълбите за втория етаж.

Къщата явно навлизаше в преклонна възраст. Дори баскетболният кош на дъба беше останал без мрежа след един октомврийски ураган и стоеше разяден от зимите на дванайсет и повече години. Ръжда, прах, скърцащи дъски. Самият Бруклин сякаш остаряваше. Повечето от приятелите им бяха заминали.

И Луис не беше същият. Все още се представяше за El Penon, La Roca de Gibraltar[1]. Но бръчките по челото му бяха по-дълбоки и вече нямаше желание да отговаря на повиквания по всяко време на нощта.

Липса на всеотдайност? На енергия? Ако го попитаха направо, би го обяснил с липсата на време. Преди дори не поглеждаше календар, а сега погледът му беше прикован към движенията на пясъчния часовник. Чакаше с нетърпение съботите и неделите. Откак делеше практиката си с един темпераментен младеж от Пуерто Рико, оставяше на него да поема съботите и неделите. А в това време Луис седеше сам в кабинета си и прелистваше безцелно списания, докато телевизорът предаваше футболни мачове като музикален фон. Чашата до ръката му не оставаше никога празна.

Неделята престана да е по-специален ден за Инес Кастелано — по простата причина, че сега тя прекарваше цялата седмица в молитви на покаяние.

Огънят, който отдавна я изгаряше, напоследък запламтя с особена сила благодарение на пристигналия отец Франсиско Хавиер, харизматик, беглец от Кастрова Куба.

— Да благодарим на Бог — рече веднъж Естел на Луис, — че отецът дойде навреме да спаси душите ни.

— Не и моята, querida — отвърна той с присмех. — Душата ми отдавна е неспасяема. Помоли Франсиско Хавиер да провери това, когато си бъбри следващия път с Всевишния.

Но Луис се успокои и дори беше доволен, че жена му въобще говори — макар и главно за огъня в пъкъла. По-добре аутодафе, отколкото аутизъм.

Безобидните насмешки на Луис не намалиха ентусиазма на Инес. Ако не беше в църквата да се изповядва или да пее „Аве Мария“, тя четеше испанската си Библия.

— Майка ти се учи за монахиня — отбеляза Луис.

Слабата му усмивка не можа да прикрие нотката на раздразнение в гласа му. От това, което видя, Лора заключи, че в думите му има повече истина, отколкото шега.

Инес прекарваше дните си в изкупление на грехове — нейните, на семейството, на целия свят. Отначало Луис опита да ходи с нея на църква, за да са заедно по време на молитва. Но дори когато тленното й тяло стоеше само на няколко сантиметра от него, душата й витаеше в друг свят. Малката им дъщеря се беше преселила при Бог. И съпругата на Луис явно се молеше за деня, в който ще я последва.

Веднага щом семействата Кастелано и Ливингстън приключиха коледната вечеря, Инес стана от масата и започна да слага палтото и шала си. Не биваше да закъснява за коледната вечеря и Благословението.

— Нека дойда с теб — предложи Естел.

— Не, не, моля те, не се чувствай задължена.

— Не, честно, ще ми бъде приятно. Хорът пее великолепно, а и обичам да слушам латински.

Тя не добави, че латинският винаги й напомняше за Харолд, който — най-вече по това време на годината — присъстваше живо в съзнанието й.

— Добре, Естел, но нека побързаме. Отецът няма да се зарадва, ако закъснеем.

— На майка ми съвсем й се е разхлопала дъската — заяви Лора на Барни, щом двамата започнаха да раздигат съдовете от трапезата.

Уорън беше изчезнал за поредната си „важна среща“. Доктор Кастелано се беше усамотил в светата светих на кабинета си.

— Не може ли Луис да направи нещо?

— Какво да направи, да я лекува с електрошок ли?

— Не си прави шега с това, Лора.

— Не си правя. Сериозно смятам, че е на ръба на нервен срив.

Замълча за момент, само продължи да трупа чиниите една върху друга. После неочаквано изтърси:

— Какво ми има, Барни? Собствената ми майка едва забелязва присъствието ми. Баща ми е освидетелстван алкохолик. Толкова ми е болно, че почти започвам да…

Той прочете недоизказаната й мисъл.

— Нищо не мога да сторя. Зная, че трябва да проявя повече разбиране. Имам предвид от професионална гледна точка.

— Там е проблемът, Кастелано. Никога не можеш да се държиш професионално със семейството си. И ректор на академията да станеш, пак ще се отнасят към теб, сякаш си в пубертета.

— Знам — призна тя тъжно. — Трагедията е, че наистина ме карат да се чувствам като в пубертета. Честно казано, след като ти си цяла година в Бостън, не виждам сериозно основание да си идвам повече у дома.

На сутринта Лора седеше умълчана в достопочтения студебейкър на семейство Кастелано, докато Барни я караше по шосето Бруклин — Куинс към Ла Гуардия.

По едно време Барни се обади:

— Горе главата, Кастелано. След по-малко от два часа ще бъдеш в Бостън „изгубена в рая“ на прегръдките на любимия, както чудно го е казал поетът Милтън. Защо не те виждам да сияеш?

Тя не отговори веднага. После, точно пред главния изход на летището, преглътнала вече сълзите си, каза:

— Погледни ме — с двама безпомощни родители, единият опиянен от Бога, а другият от С2Н50Н.

И Барни не се върна в Бруклин. Вместо това подкара назад през моста „Трибъроу“, мина по „Джордж Вашингтон“ към разклона за Джърси и се отправи на дълго пътешествие по посока на Питсбърг, щата Пенсилвания, където на следващата сутрин Ханк Дуайър и Че рил де Санктис щяха да се бракосъчетаят.

Сватбената церемония се проведе в енорийската църква „Свети Антонин“ в сърцето на индустриална Америка. Роднините от двете страни на църковната пътека имаха вид на миньори или металурзи.

Приемът в местната зала „Рицарите на Колумб“ се отличаваше с разнообразни деликатеси, като моцарела в сос кароца, лазаня верде, да не говорим за пуйката, шунките и ирландското задушено за роднините на Ханк. Традиционните фигури на булка и младоженец красяха метър сватбена торта. С една малка разлика: миниатюрният двойник на Ханк беше също в бяло, както подобава на един бъдещ доктор, а на врата му имаше мъничък марципанен стетоскоп.

Но може би най-апетитни бяха шаферките — сестрата на Черил и три нейни приятелки — съблазнителни като самата булка. Ендокринната система на Барни внезапно му напомни, че от миналото лято се бе обрекъл на въздържание.

Затова реши да изпробва чара си върху най-хубавото момиче — с омайното име Глория Челини.

— Някаква връзка с Бенвенуто? — попита Барни, за да види дали ласкателството ще му свърши работа.

— Да. Той е един от чикагските ми братовчеди.

Барни беше омагьосан и запленен от дълбоките й кафяви очи, от снежнобелите зъби, от вдлъбнатинката между двете сфери от италиански мрамор по-долу. За миг си помисли, че ще остане в историята на медицината като първия мъж, умрял от несподелена страст.

Оркестърът от петима музиканти засвири „Отведи ме на луната“. Барни скокна веднага.

— И вие ли сте лекар? — попита го Глория.

— Ако това ви впечатлява, Глория, да. Ако не ви впечатлява, ще бъда адвокат, индиански вожд — каквото ви се харесва.

Тя се изкиска.

— Много сте смешен.

— Ще танцуваме ли?

— Чудесно — прие тя, предложи му ръката си и го поведе към претъпкания дансинг.

Изпълни сърцето ми със песен, нека винаги да пея,

цял живот за тебе съм жадувал и за теб сега копнея.

С други думи…

След два танца Барни забеляза, че Ханк се отправя към тоалетните. Измънка на Глория неопределено извинение, че трябвало да види свой пациент, и я помоли да не танцува с друг, докато се върне.

Ханк беше сам в мъжката тоалетна, приглаждаше косата си с виталис — „никаква мазнина, никакви нетна“. Видя в огледалото Барни да влиза и го посрещна екзалтирано:

— Е, Ливингстън, какво ще кажеш? Вече наистина съм женен!

— Да, Ханк, беше страхотен. Виж какво, познаваш ли Глория?

— Челини? Хубавко момиче, а?

— Меко казано. Слушай, Ханк, аз не съм от Питсбърг. Не познавам тукашните обичаи, духа на обществото, нали разбираш?

— Не, честно казано, не зацепвам за какво говориш.

— Искам да разбера мога ли да вкарам момичето в леглото си?

— Разбира се — отвърна Ханк с ангелска усмивка. — Това е лесно.

— Лесно? Леле Боже, кажи какво да направя?

Ханк привърши с прическата си, прибра гребенчето в предния джоб и докато излизаше, подхвърли небрежно:

— Просто се ожени за нея.

Барни се прибра в Бруклин измръзнал и прегладнял.

В навечерието на Нова година Палмър Талбот остана като поразен от мълния.

На бала в Ловджийския клуб възторгът на бостънската аристокрация от високата му и зашеметяваща любима беше осезаем. Чувстваше одобрителните им погледи, докато се носеше вихрено с нея по дансинга под меките звуци на оркестъра на Лестър Ланин. Самият Палмър никога не бе я виждал така красива или, както призна той, така печална.

Събитието беше от такова значение за бостънския светски календар, че по-голямата му сестра Лавиния долетя от Англия със съпруга си, виконт Робърт Олдгейт и с невръстния им син, почитаемия Таркуин Олдгейт (който повърна цялата благородна закуска в 3.00 часа върху една вечно усмихваща се старша стюардеса).

С наближаването на вълшебния час празничното веселие се разгоря. В дванадесет без пет напълниха всички чаши с Дом Периньон и поканиха лорд Олдгейт да вдигне тост:

— На мама и татко — здраве и щастие. На Лавиния и Таркуин — … щастие и здраве. На Палмър и Лора… здраве, щастие и ъъъ сватба.

Шестте кристални чаши звъннаха над масата, Палмър засия целия и като погледна многозначително Лора, отбеляза:

— Пия за това.

Неочаквано Лора рече:

— И аз.

Палмър изпадна в такова въодушевление, че не спомена нищо до следващия следобед, и то чак когато оставяше с колата Лора пред института:

— Лора, сериозно ли го каза онова снощи? Тя вдигна поглед към него:

— Може би.

Щом отново се почувства на сигурно място в крепостта Вандербилт, Лора си помисли: „Казах го, но не съм съвсем сигурна, че го искам. Защо, по дяволите, го казах?“

[1] Гибралтарската скала (исп.) — Б.пр. ↑

15.

— Имам рак — обяви Ланс Мортимър.

— Какво?

— Имам повече рак от всички други в института. На Барни му трябваха няколко секунди, за да схване, че Ланс говори за предметни стъкла с проби от карциноми на пациенти.

— Чудесно, Ланс. Предполагам, че както обикновено имаш и по няколко резервни и за приятелите си.

— Точно така, включително сифилис и гонорея. Ей, очертава се страхотен семестър!

През цялото есенно-зимно полугодие студентите се оплакваха от „безсмислието“ на учебната програма — труповете по анатомия, сухото зубрене на химични съединения, пълното отсъствие на всякаква, дори далечна връзка с болести.

Новият семестър щеше да поправи това, макар и не дотам, че да ги изправи пред истински жив пациент.

— Патологията — от гръцката дума pathos, означаваща страдание — е болестната страна на хистологията. Миналият семестър разглеждахме микроскопски препарати със здрави тъкани. Сега ще изучавате същите тъкани в болестно състояние. С други думи, връзката между патология и хистология е като тази между прояденото дърво и махагона, или, по-меко казано, между туршията и пресните краставици, или киселото и прясното мляко например.

Така говореше Брендън Бойд, професор по патология, известен като най-енергичния лектор в университета, описан от един студент като „човек, който кара смъртта да живее“.

— В крайна сметка — продължи той, като премина към историческите измерения на предмета, — тази наука е била известна на египтяните преди приблизително 4000 години и ние разполагаме с техни текстове, в които се описват различни травми, тумори и инфекции. В това отношение Хипократ е бил истински новак и можем да му бъдем признателни само за това, че е създал строен метод за систематизиране на болестите. Великият Гален, личен лекар на римския император Марк Аврелий, разпознал наличието на гной в урината като признак за инфекция на пикочния мехур или бъбреците и открил причините за някои смъртоносни заболявания. — После додаде: — Ние, патолозите, сме си спечели ли заслужено славата на непогрешими. Случва се някои колеги от другите отделения да сгрешат диагнозата, но аутопсиращият неизменно намира верния отговор. С други думи, може и да не сме в състояние да ви излекуваме, но поне ще ви кажем от какво сте умрели.

Студентите се разсмяха одобрително.

— Нали ти казах — прошепна Ланс на Барни, — наистина е симпатяга.

— Има доста черно чувство за хумор.

— Ами нали е патолог.

— В зората на медицината — поде отново Бойд, — смятали, че болестите се причиняват от зли духове, невидими за окото. В края на XVIII век обаче въведените от Ван Льовенхук подобрения в микроскопа започнали да се прилагат в практиката и станало ясно, че духовете имат форма, размери и подвижност. Започнали да ги наричат с различни имена: „бактерии“ — термин, изведен интересно от гръцко-римската дума за подвижна пръчица, „вируси“ — от латинската дума за отрова, „фунги“ — от гръцката дума за сюнгер или латинската за гъба, както предпочитате, или най-общо — просто „микроби“. Сред първите съвременни бляскави рицари, убили невидимите змейове със също толкова невидимите си саби, бил Луи Пастьор. Многобройните му победи включват ваксината срещу антракса по животните, ваксината срещу бяс по хората, да не говорим за пастьоризацията на млякото. Французите, които с любовта си към алкохола издигат цирозата на черния дроб до нивото на изкуство, останали поразени от откритието на Пастьор, че ферментацията при производството на вино и бира се предизвиква всъщност от доброкачествени микроскопични клетки — дрожди. Оттук виждаме, че и микробите понякога могат да бъдат полезни. Във всеки случай фронтовата линия била установена. Мик робите били врагът — съобразителен, коварен, безмилостен, способен на безброй превъплъщения. Учените-медици били „добрите“, яхали бели като левкоцити коне и с очите си като с микроскоп претърсвали привидно невидимия свят за следи от врага. Трябва ни един Омир или поне „Оксфордския справочник по медицина“, за да отдадем дължимото на всички герои в тази вековечна борба. Ще възпеем ли сър Джоузеф Листер, вдъхновения от Пастьор англичанин, който прозрял очевидната за всички днес истина, че в операционните зали не бива да има микроби? Великото му постижение е обезсмъртено далеч по-скромно от това на Пастьор в препарата, познат на всички, страдащи от неподходящ за целувки дъх — „Листерин“. Никоя епопея на антисептичните средства не може да пропусне мис Флорънс Найтингейл, която почти саморъчно строявала военни и цивилни в санитарен ред. Да споменем и Ерлих, изстрелял вълшебния куршум в сифилиса. Не питайте за кого, била Нобеловата камбана — била е за него през 1908 година.

След тези думи професорът понижи глас и принизи стила си:

— И нека се надяваме, че ще бие и за някого в тази стая. Както моето поколение стана свидетел на победата на Джонас Салк над детския паралич, може би някой от вас ще отърве човечеството от друга напаст.

Това беше веруюто на Медицинския факултет в Харвард. За това бяха предопределени.

Общоприета, макар и груба, е метафората, че за да станеш лекар, трябва бая да нагазиш в лайната.

През втория семестър първокурсниците откриха, че въвеждането им в професията включва буквално работа с изпражнения. Нещо повече, направо с техните собствени.

Бактериологията въвежда студента в необятното разнообразие от микроорганизми в цялото тяло, най-вече във фекалиите и слюнката. „Ако щете — предупреди ги професорът, — десет пъти на ден да си миете зъбите, в устата ви пак ще пъплят близо сто милиарда бактерии.“

Първото лабораторно занятие беше да проведат бактериологичен анализ на фекалии. Разделиха ги по двойки, като задължение на единия партньор беше да достави материала.

За да има пълна демокрация, избраха лабораторните двойки по азбучен ред. Барни очакваше, че ще изпълнява неприятното задължение заедно с добрия си приятел Бенет, тъй като предположи, че имената „Ландсман, Бенет“ и „Ливингстън, Барни“ ще бъдат едно до друго в списъка на групата. Съвсем забрави, че между тях беше „Лазаръс Сет“[1].

Барни познаваше Сет само по физиономия. Беше слабичък попрегърбен младеж с очила и със зле поддържана светлоруса коса. Седеше на първия ред на всички лекции и изписваше страница след страница като обезумял, но никога не вдигаше ръка нито задаваше въпроси по време или след това занятие.

Когато се срещнаха на масата, Барни откри, че Сет е дори по-нисък и слаб, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Всъщност телосложението му напомняше много на Барни за известните рекламки с Чарлз Атлас от комиксите в детството му. Сет би могъл да позира за някой от хилавите „44 — килограмови сополанковци“, в чиито лица хулиганът на брега не спира да рита пясък.

Сет предложи стеснително да достави материала и дори да приготви самите препарати, ако Барни е гнуслив.

— Не, не — побърза да възрази Барни, да не би да се поддаде на изкушението. — Аз ще направя половината препарати, Сет, а ти направи другата.

Колегата дребосък кимна и двамата се заловиха за работа. За броени минути всякакво чувство на гадене изчезна, още повече че багрилните вещества, които използваха, видоизменяха фекалната материя в ново вещество. Барни зася с памучен тампон пробата на Тайер-Мартинова среда, за да провери дали ще порасне микроорганизмът причинител на една от най-гадните венерически болести, след това се залови да приготвя препарати, които щяха да покажат, че чревните бактерии са едновременно дружелюбни и коварни.

По-голямата част от следобеда двамата работиха мълчаливо. В пет вече бяха свършили с препаратите и бяха засели различните петрита за следващите упражнения и зловония (асистентът в лабораторията ги предупреди, че когато пораснат, „някои култури започват така да миришат, че и на мен ми прилошава“).

Докато се мъчеха да изчистят следите от труда си, Сет отбеляза:

— Значи в устата си имаме повече микроби, отколкото са звездите в цялата вселена. Не е ли фантастично!

— Само да не се наложи да ги помним до една с имената — каза Барни полу на шега.

Но както пролича от първото домашно упражнение, май щеше да се наложи да ги учат.

Трябваше да назубрят такива мистерии, като кои FpaM-отрицателни пръчици се срещат в червата и кои Грам-положителни коки обикновено се намират в храчката. Кои бактерии растат на гроздове, кои в редици, кои показват характерен растеж върху агар, кои препълват петрито и кои бактерии изискват анаеробни условия.

„Няма начин да се измъкнеш“ — мислеше си Барни.

Предварително бяха наясно какво ще представлява изпитът накрая — ще трябва да разпознаят загадъчен препарат. Господи, каква колосална загуба на време! Нима някой, та дори и асистентът Брус, действително помнеше всичко това след изпита? Все едно да научиш наизуст телефонния указател, след като ясно съзнаваш, че телефонните справки работят двадесет и четири часа в денонощието.

В полунощ, докато учеше, на вратата му се почука. Не беше в настроение да дава обичайната безплатна терапия на потиснатите — самият той имаше немалко нужда от такава, та затова се провикна:

— Ливингстън го няма. Премести се в психиатрията.

Тримата му посетители явно не повярваха и влязоха в уютната стаичка на Барни, която се намираше в неопластичен безпорядък: чифт чорапи лежаха захвърлени до „Анатомията“ на Грей, до микроскопа бяха струпани върху вехто издание на Емили Дикинсън купчина предметни стъкла.

Медицнте-влъхви, и тримата необичайно високи, му бяха непознати, ако не се броеше червенокосият, когото Барни смътно си спомняше отнякъде.

Водачът им носеше бяла манта и стетоскоп и се представи като „Скип Елсас — третокурсник“, след което премина направо към въпроса:

— Ливингстън, нуждаем се от помощта ти.

Леко замаян от недоспиване, Барни измърмори:

— Не разбирам. Нещо с училище ли е свързано?

— Ами да кажем, че това, от което се нуждаем, е и тангенциално, и епицентрово — обясни Скип.

— Нищо не ми говори тоя научен език — отвърна Барни, объркан повече от всякога.

— Положението е следното, Ливингстън — подзе Скип: — Всяка година между Медицинския и Юридическия факултет се провежда приятелска баскетболна среща…

— Само за майтап… — вметна червенокосият.

— … и може би за няколко незначителни облога — допълни Скип. — С годините е станала известна като среща за „Купата на гадните номера“, което ще ти подскаже колко е приятна. Имаш ли желание да участваш?

— Желание имам, време — не. Чака ме толкова учене, че през следващите три месеца смятам да откажа яденето и съня.

— Струва ми се, че не разбираш — продължи Скип, вече по-настоятелно. — Деканите вземат срещата много на сериозно. Не мисля, че ще гледат с добро око на някой, който съзнателно отказва.

— Ей, момчета, говорите, сякаш става въпрос за война.

— Така е, Ливингстън, така е. Нещо като световна война между професиите. И никога никой поканен да защитава каузата не се е осмелявал да откаже.

— Би било равносилно на самоубийство — поясни вторият посетител, който беше с тъмна къдрава коса като тази на Барни. — Такъв човек няма пукнат шанс да оцелее, ако деканът научи, че е изклинчил. Е, Ливингстън, какво ще кажеш?

— Че съм посредствен играч. Ако търсите хора от класа, защо не попитате Бен Ландсман? Играл е полупрофесионален баскетбол във „Фиат — Торино“.

— Знаем — отвърна Скип с глас като на Хъмфри Богарт. — Вече поприказвахме с него.

— Е, и?

— Изчаква — обясни червенокосият. — Казва, че ще играе, ако ти играеш.

— Ей, момчета — взе отново думата Скип. — Стаята на Бен е доста по-голяма. Защо не се преместим всички там и да обсъдим въпроса?

Барни пое дълбоко въздух и стана.

— Не е много висок — не се стърпя да отбележи къдравият.

— Не се кахъри. На игрището е истински Джордж Майкън — подметна червенокосият.

От ласкателното сравнение с легендарния централен нападател на „Минеаполис Лейкърс“ адреналинът в тялото на Барни закипя. Преди да излезе с триото от стаята, той грабна спортната си фланелка от колумбийския отбор и я преметна през рамо. Подхождаше за случая.

Десет минути по-късно вече се бяха разположили върху покрития с килим под в стаята на Бенет и разучаваха различни стратегически документи.

— Проблемът с проклетите юристи е, че вземат в отбора си зверове — обясни Скип. — Имат две истински горили, които са играли професионален баскетбол — и като погледна Бенет, добави: — Нямам предвид някакви жабарски лиги, а Нюйоркската Баскетболна Асоциация. При тях е Мак Уилкинсън, човекът-танк.

— Централният нападател на Ню Йорк! — втрещиха се едновременно Бенет и Барни, а Скип кимна мрачно:

— Целият, с всичките му два метра и тринайсет сантиметра.

— Да, но е пенсионер — Барни опита да повдигне отборния дух. — Стар е. Сигурно има 32–33 години.

— На 35 е — уточни къдравият. — Движи се като охлюв.

— Въобще не може да се движи — Скип замълча и неочаквано изплю камъчето: — Изпратих няколко разузнавачи в салона на юристите да го проверят. През цялото време стоял и се подпирал на вратата.

— Че това не е по правилата — възнегодува Бенет.

— Кажи го на юристите — тросна се Скип, — те си имат свои понятия за честно и нечестно.

Къдравият се присъедини:

— Тези юристи са най-мръсните играчи, които сте виждали. А като си помисля какво ще бъде тази година, когато с тях е веселият зелен гигант, тръпки ме побиват. Нали така, Ливингстън?

Барни вече съвсем се беше запалил:

— Слушайте, момчета — убеждаваше ги той. — Щом не може да се движи, ще трябва просто да не му се пречкаме. Може да играем и ъглово.

— Наистина ли мислиш, че можеш да играеш шейсет минути, без да се сблъскаш с Мак Танка? — попита недоверчиво Скип.

Барни кимна:

— За славната ми кариера може да се каже само, че съм пълна противоположност на крал Лир. Съгрешавал съм повече, отколкото са съгрешавали срещу мен.

Бенет изгледа благосклонно колегата си и снизходително се усмихна:

— Ще ти го припомня, когато се озовеш в болницата със счупен гръбнак, Барн — след това се обърна към Скип — Само петимата ли сме?

— Има още трима-четирима вероятни, но светлата ни надежда — извинявай, Бенет, това беше метафора — е главният хирург на института. Ако той успее да се измъкне от лекции, може и да проснем няколко трупа. Във всеки случай ще бъдем най-малко седем-осем, но истинските ни шансове да си върнем обратно купата са в тази стая. Така че нека се уговорим да започнем от утре тренировки в салона на Вандербилт в полунощ.

— В полунощ? — потрепери Барни.

— Единственото време, в което всички сме свободни. Някой друг има ли да казва още нещо?

Обхванат от спортсменски дух, Барни Ливингстън произнесе благословията си:

— Колеги медици, разрешете ми да ви припомня без смъртните думи на Уилям Шекспир, по-точно от „Хенри VI“, част II: „Да убием всички адвокати!“

В това време нощните любители на джогинга по авеню „Луи Пастьор“ чуха слисани няколко плътни мъжки гласа от един прозорец на третия етаж на Вандербилт Хол:

— Смърт на адвокатите!

Най-простото обяснение беше, че група техни колеги са се пробвали на ЛСД.

Лора реагираше странно на по-неприятните страни от следването по медицина. В лабораторията за животни тя прояви отчайваща емоционалност. Затова пък по патология, където се срещна отблизо с тежки болести и зловонни вещества, запази учудваща невъзмутимост. Повтаряйте си, че курсът е само няколко месеца и общият сбор неприятности, възлиза само на няколко дузини часове.

Не било така обаче за баща й, когато навремето пристигнал за пръв път в Америка. За да му дадат разрешително да лекува, трябвало пет години да се блъска с тази безсмислена черна работа.

Капризите на азбучния ред наредиха Лора и Грети Андерсън да работят на съседни маси по патология, всяка от тях с колега мъж, когото виждаха за първи път.

Един късен следобед Брус, прилежният асистент, се приближи до тях с правоъгълна пластмасова кутия в ръка, подобна на кофичка за сладолед.

— Имам специална изненада за вас — съобщи той бодро. — Първият ви пресен екземпляр, взет преди по-малко от час, и то направо от операционната.

— Какво е това, Брус? — попита Лора предпазливо.

— Без паника, Лора, не е нужно да си професор Бойд, за да го разпознаеш.

Остави кутията на масата. Момичетата и партньори те им приближиха, а той махна капака.

Грети ахна и извърна ужасена лице. Дори двамата мъже бяха явно отвратени, само Лора твърдо не откъсваше поглед от съдържанието.

Беше женска гърда, отрязана очевидно от представителка на бялата раса. Зърното беше леко обезцветено, но все още различимо на върха на трогателна купчина жълти точици.

— Е? — ухили се асистентът. — Спечелих ли вечната ви благодарност? В крайна сметка единственото сигурно нещо, на което можете да разчитате по време на клиничната си подготовка, е рак на цицата. Та… видяхте карцинома, нали?

— Да, видяхме го — промълви партньорът на Лора, късо подстриган, атлетичен младеж на име Шелтън Бърнс, който беше женен и обезпокоен от мисълта, че това може да се случи със собствената му жена.

Лора потупа Грети по рамото възможно най-небрежно:

— Андерсън, виждаш го, нали? Онова малко образувание, което прилича на парче чакъл. Това е карцинома. Нали, Брус?

— Точно попадение, Лора. Какво гадно камъче!

„Също като теб, драги“ — допълни наум Лора.

— Е — асистентът си даде вид, че бърза. — Ще го вземе ли някой от вас, или да предложа скъпоценния екземпляр на някой екип от съперници?

Партньорите се спогледаха. Веднага стана ясно, че задачата не е по силите на Грети. Преди Лора да събере смелост да посегне, Шелдън се наведе и загреба с шепи пихтиестата маса.

— Горкичката жена — изказа гласно мисълта си Грети.

— Е де, е де, Грети — смъмри я асистентът, — трябва да гледаме професионално на тези неща.

— Точно така, Брус. Затова на следващата Коледа ще ти подарим карциномен тестис — сряза го Лора.

Асистентът побърза да се оттегли.

— Какво ще правим сега? — попита Шелдън неспокойно.

— Да видим дали можем да поставим част от карцинома върху предметно стъкло — Лора се постара да звучи клинично.

Шелдън кимна и сложи образеца върху лабораторен поднос.

— Много потискащо — призна той откровено.

— Да — съгласи се Лора, — какво ли е да ти е на главата?

— Жената сигурно е била под упойка, — успокои я Грети.

— Не — отвърна замислено Лора, — имам предвид как ли се е чувствал хирургът, който я е оперирал?

В крайна сметка Скип Елсас успя да набере всичко на всичко осем гладиатори, готови да кръстосат шпаги с Мак Годзилата, човека-танк, и компания. Тези, които бяха играли вече веднъж срещу юристите, рядко приемаха предизвикателството втори път.

В паметната нощ преди мача вечеряха в заведението на Хауърд Джонсън на „Мемориъл Драйв“: малка пържола, картофи на фурна и шоколадова мелба. Барни беше едновременно окуражен и изненадан, когато Скип съобщи, че вечерята им е спонсорирана от кабинета на декана.

— Значи наистина се вживяват? — помита Бенет.

— Само колкото на живот и смърт. Според неофициални слухове Холмс се обзалагал всяка година на една хилядарка с колегата си от факултета за адвокати.

— Господи! — ахна един от атлетите. — Значи ще ни убие, ако загубим.

— Може да се каже и така — отвърна Скип с безизразно лице — ако не спечелим, имаме всички шансове да ни предложат като трупове на първокурсниците догодина.

Гимнастическият салон „Хеменуей“ беше препълнен. Публиката се състоеше най-вече от юристи и гаджетата им, тъй като Медицинският факултет се намираше далеч отвъд реката в Бостън.

Гостуващите медици бяха посрещнати на игрището от вълна дюдюкания и алкохолни пари. Но привикнали да запазват клинично хладнокръвие, те започнаха дисциплинирано да разгряват. Докато разтягаше мускулите си и разгряваше, Барни забеляза, че на първата редица в средата седи не само деканът Холмс, но и всички посивели величия на целия Медицински факултет. „Какво пък, по дяволите, не ми е за първи път. Тия дърти пръдльовци не могат да ме уплашат. Добре, че убедих Кастелано да си остане вкъщи да учи.“

И тогава се случи неизбежното.

Той беше толкова грамаден, че с исполинското си туловище почти закриваше лампите на тавана. Танкът Мак Уилкинсън, 157-килограмов колос, в сравнение с който статуите в храма Лукеор изглеждаха като джуджета, излезе тромаво на игрището, а баскетболната топка беше като зрънце в гигантската му лапа.

— О, Боже! — простена Барни. — Тоя е страшно дебел. Искам да кажа, патологично дебел.

— Защо не отидеш да му го кажеш лично? — усмихна се Бенет.

— Може… след мача. След като го поразиграя първото полувреме.

Планът на медиците беше прост. Като приемаха, че юристите не са във форма — Уилкинсън беше главният, но не единствен пример, смятаха да протакат играта и след това да се възползват от неминуемата умора на противника през второто полувреме.

И наистина, така пестяха силите си, че в началото на двубоя Скип Елзас дори не си направи труда да улови топката, а остави Уилкинсън да я запрати на свой съотборник. За огромно облекчение на медиците, когато съдийският сигнал обяви края на първото полувреме, юристите водеха само с шест точки.

В съблекалнята Скип каза на играчите си с професионална загриженост:

— Гълтайте много течности, момчета. Тук е горещо като в пещ. Нищо чудно, ако юристите са надули нарочно парното, Адски съжалявам, че не взехме солни таблетки.

— Аз имам лекарства — произнесе познат глас откъм отсрещната редица гардероби.

Беше деканът Холмс с черна чанта в ръка. Миг по-късно баскетболистите поглъщаха съединение, което щеше да възстанови не само намалелия натрий, но и изчерпаните електролити.

— Как е положението, момчета? — попита деканът бащински.

— Играят страшно мръсно, сър — изказа Барни мнението си, което деканът едва ли оцени като експертно.

— Забелязах, Ливингстън — отвърна той. — Тази година, изглежда, са по-зле от всякога.

— Да, и затова се крият зад Уилкинсън като зад огромна секвоя.

— Наистина — съгласи се Холмс, — но ако продължим сравнението, Мак е здравата сраснал със земята. Не можете ли да се възползвате от неподвижността му, Скип? — обърна се той към капитана на отбора.

— Да, сър. Запазили сме някои бързи разигравания на топката за второто полувреме.

— Хубаво — кимна деканът. — В такъв случай по-добре да ви оставя да си гледате работата.

В самото начало на второто полувреме стана ясно, че и двете, страни са изтощени. Победата щеше да е не на страната на по-бързия отбор, а на този, който е в по-добра форма. И докато минутите се точеха мъчително бавно, играта сякаш се изроди от баскетбол в някакъв човекоубийствен футбол без защитни екипи.

Барни, който никога не се бе страхувал да се хвърли с главата напред за топката, на няколко пъти буквално беше смачкан от камара играчи, които скочиха върху му. Колената му се обелиха, ребрата му се натъртиха. Някъде по средата на последната четвърт при изравнен резултат 56:56, медиците останаха само с петима играчи. Но те бяха възстановили адреналина си достатъчно, че да подновят голямото тичане.

И сега пред наелектризираната, скочила на крака публика те постепенно започнаха да печелят преднина. Две, четири, шест, после седем точки в полза на гостите. Ръцете ги сърбяха. Скип Елзас грабна рикоширалата след неточен изстрел на юрист топка и я подаде на Барни, който беше вече в средата на игрището. Той на свой ред я запрати на, Бенет, който се озова под коша на юристите сам-самичък, с изключение на един защитник — Мак Уилкинсън.

Бенет замахна към коша. Уилкинсън замахна срещу Бенет. Последва сблъсък. Скупчване. Съдийска свирка. Бенет сякаш напълно изчезна под планина от ръце и крака.

За общо изумление реферите отсъдиха фаул на Бенет — за груба игра. Но първо трябваше да отлепят преплетените играчи от пода. След дълги усилия трима негови съотборници успяха да повдигнат Танка и Бенет се появи на бял свят. Държеше се за глезена и се гърчеше от болка.

— Бен, добре ли си? — попита Барни разтревожено.

— По дяволите — изохка той с разкривено лице. — Май имам нещо счупено. Адски ме боли.

— Отдръпнете се, отдръпнете се! — прозвуча властен глас.

Беше деканът Холмс и с него още две университетски светила.

— Направете му място да диша! — заповяда друг лекар.

Барни и останалите му съотборници изпразваха една след друга пластмасови чаши вода и премисляха бедата си. Ами ако Бенет не е в състояние да продължи? Да се откажат ли, или да продължат четирима срещу пет? И в двата случая ситуацията беше зловеща.

Обезпокоен повече за Бенет, отколкото за изхода на двубоя, Барни се опита да се добере до приятеля си. Но университетските величия бяха наобиколили пострадалия отвсякъде и един от заместник-деканите отпрати Барни с ръка. Дори реферът не можеше да надзърне. А задължителното прекъсване вече изтичаше и играта трябваше да се възстанови.

В мига, в който прозвуча съдийският сигнал, кръгът от лекари се разкъса и Бенет отново се появи. Деканът Холмс със загрижен вид му помагаше внимателно да се изправи на крака. Бенет стъпи предпазливо на десния си крак, после закуца малко по-уверено. Кимна на рефера, че е добре, и махна успокоително към Барни.

Медиците трябваше просто да обуздаят топката, за да замразят резултата. Бяха се приготвили за тази щастлива възможност и макар че юристите им устройваха нападения по цялото игрище, съумяха да поддържат маневрираща игра, за да убият времето до финала и да не бъдат убити самите те.

Когато бе даден последният съдийски сигнал, Купата на злоупотребите се върна при истинските си притежатели — факултета по медицина!

Уравновесеният декан Холмс скочи на крака и нададе възторжен вик. След това възвърна отново самообладанието си изпълнен с достойнство, отиде да стисне ръка на декана на юридическия факултет (и вероятно да си получи прословутите хиляда долара).

Скип и Барни помогнаха на Бенет да се качи в кола и потеглиха към спешното отделение, където вече ги очакваха.

По пътя Бенет започна да стене и да се мята, а лицето му се свиваше от остра болка.

— Бенет, добре ли си? — попита Барни.

— Не, по дяволите! — изскърца той със зъби. — На проклетия новокаин му минава действието.

— Новокаин ли ти биха? — удиви се Барни.

Бенет кимна:

— Плюс още нещо. Не разбрах какво е.

— Представи си какво щяха да ти инжектират, ако не бяхме спечелили — опита се да прояви духовитост Барни.

Но Бенет не се засмя.

А и на Барни не му беше до смях. „Струваше ли си медиците да бият на такава цена?“ — питаше се той.

[1] „Lazarus“, понеже се пише със „Z“, идва при азбучна подредба след „Langsman“ и преди „Livingston“ — Б.пр. ↑

16.

Когато пристигнаха в болницата, там вече ги очакваше медицинска сестра, която моментално подкара Бенет в инвалидна количка към рентгеновото отделение, без да се бави с обичайните отегчителни формалности и документи. А там, за да разчете снимките, беше не друг, а самият Кристофър Даулинг, доктор на медицинските науки, член на Американския хирургически колеж, член на военно фармацевтичната служба, главен ортопед. След няколко минути пристигна и деканът Холмс. Докато Даулинг се движеше предпазливо около пострадалия крак на Бенет, който все повече се подуваше, деканът Холмс каза тихо:

— Добро, представяне, Ландсман. Тези юристи така и не разбраха какво ги шитна.

— Откровено казано, сър, и аз не разбрах какво ми шътнахте — обади се Бенет. — Какво точно имаше в спринцовките?

— Ксенокаин, първокачествено болкоуспокояващо — и да благодарим на Бога за фармакологията и в частност за дюкозолидана — най-новото противовъзпалително средство.

До този момент Скип и Барни наблюдаваха мълчаливо от ъгъла. Но сега по-възрастният студент прошепна:

— Четох за тоя дюкозолидан. Мисля, че са го изпробвали на коне или нещо подобно. Но не знаех, че е пуснат по аптеките.

— Нима? — отвърна Барни със сдържан тон, противоречащ на назряващото му негодувание. — Може би, ако даде сериозни странични ефекти, Даулинг ще ти опише и ще обогати библиографията си с още една статия.

Когато двамата старши лекари напуснаха стаята, Скип и Барни приближиха до пострадалия си приятел.

— Как е положението, братко?

— Не ме боли вече — отвърна той с пресъхнала уста. — Инжектираха ми нещо.

Този път Барни дори не се осмели да попита какви още чудотворни лекарства са изпробвали.

— Каква е диагнозата? — поинтересува се Скип, като безуспешно се опитваше да звучи невъзмутимо.

— Скъсване на ахилесовото сухожилие и то, както личи, доста сериозно. Поне няма нищо счупено.

Барни разбираше малко от спортни злополуки. Беше му ясно, че сухожилието на Бенет не е било напълно скъсано, когато са му били инжекциите. Явно с тях така го бяха излекували, че нараняването беше станало сериозно и сега се налагаше оперативна намеса.

— Ей, момчета — каза Бенет с дрезгав, изморен глас, — защо не потегляте? Особено ти, Ливингстън. Ще трябва да ми водиш бележки следващите няколко дни. Може дори да пропусна великото отваряне на мозъка.

— Не се тревожи за това — намеси се деканът Холмс, пристигнал навреме за репликата си. — Още рано сутринта ще ти пратя най-добрия невролог в болницата. Той ще те държи в течение. Само си гледай спокойствието.

— Ще се оправиш ли сам, Бен? — попита Барни, който вече се чувстваше гузен, че напуска приятеля си.

— Няма проблеми. Ще се постарая да взема телефонните номера на всички по-хубавички сестри.

Неврологът разцепи черепа на Барни. Поне такова беше усещането му, докато наблюдаваше как професор Франсис Джеймс демонстрира разрязване на две главата на труп.

Това, което последва, не бе толкова впечатляващо. Под разполовения, подобен на кокосов орех череп се показа свещеният инструмент, наречен мозък, върховният орган, който прави човека по думите на Хамлет „благороден с разума си…, венец на всички живи твари“. Приличаше просто на малка плесенясала глава цветно зеле.

Джеймс описа набързо основния му строеж:

— Имаме два мозъка или, иначе казано, дясното и лявото мозъчно полукълбо са два огледални образа. Все още не знаем защо това е така нито дори какви точно са функциите на всяко полукълбо.

След това професорът посочи двата дяла:

— Забележете, че темпоралният е под хипоталамуса, който, макар че тежи само 2,83 гр., е главният център за регулация на апетита, секрецията на жлезите, сексуалността и безброй емоционални състояния, включително и така нар. „център на гнева“.

Барни се чудеше дали единствено на него му прави впечатление, че науката може с математическа точност да определи мозъчния участък, възпламеняващ гнева, а все още не е открила центъра на любовта.

На обяд в стола Барни се постара да се скрие в най-отдалечения ъгъл, но Лора го откри.

— Какво стана снощи?

— Спечелихме — отвърна той сухо.

— Знаеш какво те питам. Какво стана с Бенет?

— Извинявай, Кастелано, но не съм домашният му лекар. Освен това аз самият съм издран от глава до пети и чувствам душата си провиснала като херния.

Лора седна срещу него на масата.

— Ливингстън, мисля, че следването те прави необщителен, параноик и темерут.

— Това е естественото състояние на нещата. Така имам всички шансове да стана президент на АМА[1].

— Моля те, Барни. Кажи какво стана с Бенет.

Той я погледна с кървясали очи, опасани с тъмни сенки, и отговори:

— Получи най-доброто лечение, което с никакви пари не може да се купи.

Лора скръсти ръце в знак, че е готова да чака и до следващата ледникова епоха, само и само да чуе обяснението.

— Добре де, добре. Наблъскаха го с куп новоизфабрикувани лекарства. После го накараха да играе със скъсано ахилесово сухожилие. Това е.

— Страшно глупаво според мен.

— Ти май не разбираш, Лора. Важното е, че спечелихме двубоя — той въздъхна и добави: — Сега разбирам защо се казва Купата на злоупотребите. Не бих се изненадал, ако след дипломирането си Мак Уилкинсън помогне на Бенет да осъди Медицинския факултет за един милион долара.

— Защо, нали не е осакатен?

— Засега не е. Ако е късметлия, само след няколко месеца ще може да ходи без патерици.

Вечерта Барни посети Ландсман в стаята му в частното крило на болницата. Когато отвори вратата, видя с изненада двама мъже в бели престилки, явно новозавършили, които сочеха с показалка някакъв необикновен предмет върху болничния поднос на Бенет — същия макет на човешки мозък, какъвто Джеймс беше използвал на лекцията си.

Когато видя Барни, Бенет се обърна към посетителите си:

— Имате ли нещо против да спрем дотук, момчета? И моите полукълба вече пламнаха.

Двамата млади доктори кимнаха, а единият, накичен с папионка, рече:

— Довечера и двамата сме на нощно дежурство, Бен. Ако те осени вдъхновението, само помоли да ни извикат. Ако не, ще се видим утре сутрин. Чао!

Барни огледа стаята на Бенет. Почти във всеки ъгъл имаше разтворен учебник, тетрадка или някоя част от пластмасовия модел. На приятеля му явно не липсваше педагогическа помощ.

— Я гледай ти! Можеш да основеш частен медицински колеж, Бен. Тези сигурно няма да ти трябват — и той хвърли на леглото написаните под индиго копия на следобедните лекции. — Започвам да ти завиждам.

— Недей, Барн, мога да те уверя, че не си струваше цената.

— Боли ли те кракът?

— Не особено. Но ми е неприятно, че трябва да остана толкова дълго в болницата.

— Опасяваш се да не изостанеш с материала ли?

— Не, за Бога! Ако продължават така да ми помагат, до края на седмицата ще съм готов практикуващ лекар.

В този момент иззвъня телефонът. Барни вдигна.

— Добър вечер — поздрави глас на възрастен мъж. — Стаята на господин Бенет Ландсман ли е?

— Да, кой го търси, моля?

— Баща му от Кливлънд.

Барни подаде слушалката на Бенет. „Защо, дявол да го вземе, баща му говори с немски акцент?“

През април 1945 година ураган от пламъци погълна дървените бараки на концентрационния лагер Нордхаузен. Американските военномедицински власти решиха, че само пълната евакуация и унищожение на заразените постройки могат да спрат разрастващата се тифна епидемия.

Вечерта последните оцелели се качиха на военните камиони, които трябваше да ги откарат в един от съюзническите лагери за разселени.

Хана Ландсман се чувстваше достатъчно добре, за да може да пътува, но се наложи двама войници да й помогнат да се качи в камиона. Хершел беше до нея.

В камиона се разнасяше гълчава от тревожни гласове. Макар да бяха съобщили на бегълците на родния им език, че отиват в заведение за възстановяване и лечение, те все още не вярваха. Колко пъти през изминалите години нацистките поробители им казваха, че ги водят в „трудов лагер“ или „болничен център“?

Единственото средство за общуване беше безсловесният език на страданието. Някои от поляците и немците говореха помежду си идиш. Но как биха могли да разговарят гръцките докери от еврейски произход с бившите виенски учители. Вариантът на идиш, който те знаеха, се наричаше ладино[2] — разновидност на испанския, на който са говорели предшествениците им, прогонени през 1492 г. от Испания и преселили се на изток. Няколко души, като Хершел, знаеха английски.

Щом конвоят спря на пътя, за да могат недохранените пътници да похапнат малко, Хершел приближи един младичък войник и го попита:

— Извинете, сър, къде точно отиваме?

— Не ви ли казаха, приятелю? — изненада се ефрейторът, който говореше с акцент на жител на Нова Англия. — Караме ви на едно място, където ще можете да отпочинете и да се съвземете, а хората там ще ви помогнат да откриете близките си. Мястото се нарича РЛ[3] лагер. Това значи…

— Зная какво означава, сър. Ще бъдете ли така добър да ми кажете къде се намира?

— Нашият лейтенант каза, че е в Берген-Белзен, сър.

След тези думи слабото тяло на Хершел се разтресе. Известията за ужасяващите размери на нацистките зверства там, за стотиците хиляди мъртви и осакатени бяха достигнали вече до всички. Не е ли това поредната жестока игра на съдбата? Да не би отново да са в ръцете на нация поробители?

Хершел се повлече обратно към камиона. Докато се качваше, един войник му предложи шоколад, но той поклати отрицателно глава.

— Какво има, Liedchen[4]? — попита Хана разтревожено.

— Нищо, нищо — отвърна той, като направи героично усилие да прикрие отчаянието си.

Но, разбира се, Хершел се заблуждаваше. Подобно на Дахау по на юг Белзен се превръщаше от лагер на смъртта в спасителен лагер.

Храна и лекарства имаше в изобилие и скоро се сформираха различни благотворителни организации като Международно общество в помощ на евреите, или Организация за възстановяване и подготовка, учредени от разни международни институции, нагърбили се с внушителната задача да установяват самоличността на живи и мъртви. А и да се опитат да съберат разпръснатите семейства и да помогнат на бежанците да се приберат по „домовете си“ — макар че думата нямаше вече същия смисъл за тях. Кой имаше сили да се върне там, където „сънародниците му“ го бяха предавали толкова пъти на нацистите? Възможностите бяха само две — англоезичните държави или Палестина.

Хершел имаше брат, емигрирал в началото на тридесетте в щата Охайо, и това му даваше достатъчно основание да се кандидатира за САЩ. Най-голямата му мечта сега беше да принадлежи към щедрата нация, чиито ангели-спасители го бяха освободили. Веднага щом Американската лагерна комисия започна да заседава, Хершел и Хана подадоха официална молба да живеят в Америка.

Офицерът от комисията им зададе няколко формални въпроса, включително дали Хершел не е комунист. Той отвърна с чувство за хумор, което впечатли интервюиращия:

— Сър, възможно ли е според вас някогашният собственик на най-голямата фабрика за кожени изделия в Германия да е нещо друго освен капиталист?

И така на Хана и Хершел им оставаше единствено да чакат, докато издирят брат му и уредят спонсорство.

И те зачакаха.

Беше средата на лятото, когато от Кливлънд, щата Охайо, пристигна писмо от някой си Стивън Ланд. Авторът на писмото поясняваше, че е същият, с който „Херши“ бил израснал в Берлин. Само че вече не се казваше Щефан Ландсман. „Не исках да запазя нищо немско — обясняваше той. — Дори купих комплект грамофонни плочи, за да залича всякаква следа от акцент.“

По-нататък изразяваше голямата си радост, че брат му и снаха му са оцелели след варварския геноцид, но останалата част от писмото беше мрачна: „Доколкото, ни е известно, единствено вие от целия род сте се спасили от пещите. Каинелсонови, Шпигелови, както и братовчедите Винер, всички са били депортирани в Освиенцим.“

Най-тежки за Хершел и Хана бяха заключителните му думи: „Заедно с вас скърбя за малката Шарлоте. И макар че никой не може да заеме нейното място в сърцата ви, и двамата сте достатъчно млади, за да имате други деца. И това е благословия.“

Когато прочете тези думи, Хана зарида така безутешно, че Хершел не можа да я успокои. А и как ли би могъл, след като и той самият плачеше.

Бюрократичните усложнения се оказаха безконечни. Дойде есен и жителите на превърнатия вече в село лагер Берген-Белзен живееха в унило очакване, придружено понякога от изблици на нервно нетърпение. Всички чакаха с трепет да ги разпръснат като семена, които ще бъдат посети на нова земя и дай, Боже, да разцъфнат.

През декември селото наброяваше все още няколко хиляди жители, сред които бяха и Хершел и Хана Ландсман.

Беше Коледа за войниците, а бившите затворници евреи честваха празника Ханука, който отбелязваше освобождението на дедите им от тираничните сирийци през II век преди Христа.

Въпреки студа и неуютните жилища беше време да се празнува. Военните свещеници събраха група доброволци и направиха огромен свещник, чийто пламък с всяка нощ ставаше все по-силен, докато най-накрая осем светлини, възвестяващи новородената свобода, разпростряха сиянието си далеч над земята на бившите потисници. Имаше песни, танци и веселие.

Святи Боже, Ти си нашата канара.

Славим безпределната Ти сила.

Ти си щитът срещу нечестивата тълпа.

Теб се молим за закрила.

От злите сили на нощта.

Могъщият Ти жезъл ни спасява.

Дори да слезем в долината на смъртта.

Пак словото Ти сила ни дарява.

— Какво има? Защо не пееш? — смъмри Хана съпруга си.

— Как да пея, че „Бог ни спаси“, след като Той ни обърна гръб? Американската армия ни спаси.

— А тях кой, мислиш, ги изпрати?

През зимата на 1946 година братът на Хершел пишеше редовно, а понякога пращаше снимки на американската си съпруга Рошел и двете си „сладки момченца“. Писмата му преливаха от оптимизъм: — Америка — страната на неограничените възможности. Той самият беше построил галантериен магазин в търговската част на Ейкрън. Търговията процъфтяла дотолкова, че открил филиал и в Кливлънд, и семейството се преместило да живее там.

След като с Хершел поддържаха вече постоянна връзка, Стив смяташе за свое задължение да предлага на брат си проповеди от рода на „В Америка можеш да станеш голям като мечтата си“, „Тук, ако работиш, таван са само небесата“.

Брат му в Европа не можеше да не си спомня надписите по концентрационните лагери: „Arbeit macht frei“ — трудът освобождава. Точно така, но в смисъл, че освобождава тялото от душата ти.

Когато се оплакваше на Хана, тя започваше да спори с него:

— Как може да не харесваш някого, когото не си виждал от двадесет години? И как можеш да казваш, че жена му е yenta[5], а децата му разглезени, след като не ги познаваш?

— Хана, виждам ги съвсем ясно тук — и той посочи с пръст челото си. — Да говори каквото ще, но аз няма да въртя бизнес с малкия си брат Щефан.

— Искаш да кажеш Стив.

— За мен той винаги ще си остане Щефан — всезнайко, който от нищо не разбира.

— Бил е достатъчно умен да напусне Германия преди войната — възрази Хана и моментално съжали, че наруши шеговития тон на спора с този болен въпрос. — Извинявай, Херш, прекалих.

— Не, права си. Ако бяхме заминали с Щефан, нашата Шарлот щеше да е още жива. А и ние щяхме да сме живи.

— Но ние…

— Не — възрази той мрачно, — ние само дишаме! В свят, в който толкова много от братята ни са избити, не можем да се броим за живи.

Измина почти година от освобождението им, преди да стъпят най-сетне на американска земя. Семейство Ланд бяха пристигнали чак от далечен Кливлънд, за да посрещнат кораба. И на пристанището сред тълпата хора — объркани, радостни и същевременно гузни, че са останали живи — не липсваха сълзи.

Стив и Рошел бяха намерили за семейство Ландсман малък, но уютен апартамент в покрайнините на Шейкър Хайтс, квартал, където се намираше собствената им „прекрасна къща с прекрасна градина“.

И въпреки нескритите си опасения Хершел започна работа при брат си. В крайна сметка нямаше избор. Но мечтаеше да стане самостоятелен и да обгради любимата си жена със същия разкош, с който Стив обграждаше Рошел.

На първо място обаче трябваше да разреши един нетърпящ отлагане въпрос. Чрез американската Асоциация на ветераните откри домашния адрес на покойния полковник Ейбрахъм Линкълн Бенет. Намираше се в Милсбърг, малко селце в Джорджия, на половин час път от Форт Гордън, където навремето бяха разквартирували полковника като кадрови офицер.

Искаше да се свърже със семейството по телефона, но се оказа, че те нямат такъв. Не му оставаше нищо друго, освен да отиде лично дотам. И така, стегнаха с Хана малък куфар и през четвъртоюлските празници се отправиха на първата си американска одисея.

Пътуваха два дни. Късно следобед на първия ден Хершел потърси къде да преспят. Боядисаната в бяло дървена странноприемница „Дикси Бел“, непосредствено на юг от Ноксвил, щата Тенеси, имаше уютен вид и той спря колата на чакълестата алея, намести вратовръзката си и влезе да попита за стая.

Администраторът беше мазно любезен, ала неуслужлив:

— Съжалявам, сър, но заведението не приема такива като вас.

Хершел се смая:

— Такива като мен? Какво ще рече това? Аз съм човек. Имам пари в брой. Ето — вижте.

И той извади портфейла си.

Администраторът само се подсмихна и поклати глава:

— Не, сър, май не ви е ясен редът в този хотел. Строго се забранява приемът на черни и евреи.

— Не разбирам.

Хершел не можеше да повярва на ушите си.

— Какво не разбирате, сър, връзката между негрите и евреите ли? По тия места вярваме, че едните са черни отвън, а другите — отвътре. Хайде приятна ви вечер.

Хершел се върна при колата със свито сърце и разказа случилото се на Хана.

— Как въобще позна, че съм евреин? — питаше се той на глас.

— Хершел, любими, признай си, че произношението ти не е съвсем като на Джордж Вашингтон. А сега предлагам да потърсим място, където ще дадат на „такива като нас“ нещо за ядене, и после да опитаме да поспим в колата.

Пристигнаха в Милсбърг на сутринта. Селцето беше порутено и сънливо, с цвета на изпечена от лятното слънце глина. Хершел бе прекарал нощта неспокойно в паркираната зад един затворен вагон-ресторант кола, двоумейки се къде ще е по-добре да потърси указания за дома на Бенет — в полицията или в пощата.

Неизбледнелият страх от униформите, особено когато са придружени с револвер, го подтикна да избере пощата. За разлика от тази в Кливлънд, която се помещаваше в голямо каменно здание, тукашната поща представляваше схлупен придатък на селската аптека.

— Помня го полковника, как да не го помня — потвърди аптекарят с южняшка сърдечност. — Ама ако не е нахално, за какъв дявол са ви тия, дето останаха от семейството.

— Как така останаха от семейството? — попита Хершел колебливо.

— Ами всички знаят, че полковникът умря. Сигурно видяхте, че сме изписали името му върху паметната плоча на градския съвет редом с всички бели, дето загинаха. А пък Лорейн още преди години духна от тоя забутан град с някакъв измислен Дан от Атланта. Сега тук са само дъртата мис Бенет и малкият Линк.

— Бихте ли ми казали къде живеят?

— Ще прощавате, сър, ама къде може да живее негър, ако не в негърския квартал?

— Бихте ли ме упътили?

Аптекарят се изкикоти:

— Иди до края на главната улица, приятелче, а после върви по миризмата.

Кварталът представляваше просто редица разсъхнати дървени бараки, отличаващи се една от друга единствено по избледнялата си вече боя — едни кафяви, други зелени или червени. На някои имаше ламаринени пощенски кутии с надписани отгоре им имена. БЕНЕТ беше сравнително най-приличната.

Под любопитните погледи на пет-шест души, насядали пред околните къщи, Хершел и Хана потропаха на вратата. Отвори им едра негърка с опъната над слепоочията бяла коса.

— Какво обичате? — изгледа ги тя любопитно.

— Търсим дома на полковник Линкълн Бенет — отвърна Хершел тихо.

— А вие не знаете ли, че синът ми е мъртъв? — гласът й издаваше нестихнал гняв и тъга.

— Зная, госпожо. Бяхме заедно в Европа през ъъъ… последните му дни. Казвам се Хершел Ландсман, а това е съпругата ми Хана. Вашият син ме спаси, а след това заедно с лекарите се бори за живота на жена ми. Искахме да се запознаем със семейството му и да благодарим.

Елва Бенет се поколеба за миг и после ги покани:

— Ще влезете ли вътре?

Те кимнаха. Тя отвори мрежестата врата и ги въведе.

— Ще пиете ли чай с лед?

— С удоволствие — прие Хана, докато влизаше в дневната.

Полицата над камината беше заета от голяма снимка на Линк в пълна униформа. Изложени бяха и нашивките — дъбови листа, както и многобройните му медали. Мисис Бенет се върна с три чаши и всички насядаха, домакинята върху износен фотьойл, Хана и Хершел върху също толкова вехто канапе.

— Значи познавате моя Линкълн? — поде възрастната жена, вече дружелюбно усмихната.

— Най-прекрасният човек, когото съм срещал — отвърна Хершел убедено.

Мисис Бенет кимна:

— Ако не беше негър, щяха да го направят генерал с четири звезди, истина ви казвам.

Семейство Ландсман се съгласиха:

— Напълно уверен съм в това — заяви Хершел.

Настъпи неловко мълчание. Как да обясни целта на посещението си? Хершел подхвана предпазливо темата:

— Мисис Бенет, жена ми и аз преживяхме трагедия, каквато не бих могъл да опиша…

— Линк ми писа в някои от последните си писма — рече съчувствено мисис Бенет.

— Вашият син — продължи Хершел — беше като ангел небесен за нас. След всички години на унижения, които преживяхме, той се държа така мило. Отнесе се с нас като с хора. И въпреки това ние оживяхме, а той — не. Не мога да ви предам колко ни е болно.

Хершел все още не смееше да заговори по същество. Хана му се притече на помощ:

— Мислехме дали не можем да ви помогнем някак.

— Не разбирам, госпожо — учуди се мисис Бенет.

— Синът му… — подзе Хершел. — Линк все говореше за надеждите и мечтите си относно своя син. Искаме да се уверим, че мечтите му ще се сбъднат.

— Добре ли е той? — попита Хана. — Искам да кажа, той и майка му…

— Боя се, че Линк младши няма майка — в очите на мисис Бенет проблесна гневна искрица.

— Как така? — удиви се Хана.

— Това е дълга и тъжна история — подхвана възрастната жена с въздишка. — Те двамата хич не се погаждаха още преди да мобилизират Линк в чужбина. Всъщност точно по времето, когато той… беше убит в сражение, адвокатите дооформяха документите за развода им. Но веднага щом чу за това, тя оттегли молбата си за развод.

— Сигурно заради детето — предположи Хершел. — Трябва да се е разтревожила за него.

Елва Бенет заклати енергично глава в знак на несъгласие:

— Зарад десетте хиляди долара, мистър Ландсман. Такава е военната осигуровка за най-близките — десет хиляди долара. От тогаз започна да дохожда всяка седмица в Милсбърг чак от Атланта само за да се отбие в пощата и да провери пристигнал ли е чекът. А той, не ще и дума, идваше винаги навреме. Възмущението й нарастваше:

— И представяте ли си, мистър Ландсман — продължи тя с треперещ глас, — през всички тия златотърсачески пътешествия тя ни веднъж не дойде да види сина си. Пък според американското правителство била най-близката роднина! Тая жена…

И избухна в сълзи.

Хана я докосна нежно и успокоително, а Хершел изрази гласно недоумението си:

— Простете, мисис Бенет, но нещо не разбирам. Защо всъщност той не живее при нея?

Мъката й премина в негодувание:

— Защо ще живее с дете, което никога не е искала? Не можа да прости на Линк, че не й даде да се отърве от бебето, преди да го роди. Лорейн се мислеше за голяма дама, не искаше да я „връзват“. Мразеше живота във военната база и все кръшкаше до Атланта сама за по няколко дни. Аз съм отгледала детето от деня, в който се роди — избърса очи с кърпичката на Хана и се извини: — Простете. Не бива тъй да приказвам. Библията учи, че е грехота да мразим.

Хершел се опита да обясни тактично целта на посещението си:

— Моля ви, мисис Бенет, не се засягайте, но бихте ли ми казали дали с внука си имате парични затруднения?

Тя се поколеба и отговори:

— Оправяме се.

— Моля ви, питам, защото желанието ни е да ви помогнем с каквото можем в знак на благодарност — надяваше се, че ентусиазмът му ще спечели доверието й.

Възрастната жена сподели неохотно тревогите си:

— То се знае, докато синът ми беше жив, пращаше винаги част от заплатата си. Всеки месец, точно като по часовник. Когато това свърши, разчитах да караме с осигуровката, докато малкият Линк порасне и тръгне на работа.

— На колко години е сега? — попита Хана.

— Другия месец, на двайсет и седми, ще стане на единайсет.

— Което означава, че му остава още много време докато почне да търси работа — заключи Хершел.

— По нашите места повечето момчета почват работа на четиринайсет, а по-височките — даже и по-рано.

— Колко жалко. Баща му искаше той да получи образование, да влезе дори в колеж…

— Мечтата умря заедно с него — отвърна тя тихо.

Хершел и Хана се спогледаха и всеки знаеше какво мисли другият.

— Мисис Бенет — подхвана Хана, — ние сме безкрайно задължени на сина ви. За нас ще бъде чест, ако разрешите да ви помогнем.

— Не сме богати — намеси се Хершел, — но аз работя и мога да спестявам. Така че, като му дойде времето, младият Линк ще може да запише колеж.

Елва Бенет беше трогната и объркана:

— Мистър Ландсман, не знаете ли, че от тук до Аталанта няма негърско училище, което да може да го подготви за колеж? А нямаме средства за частно училище.

Семейство Ландсман се видяха в затруднение. Пред тях се изправяха пречки, каквито не предполагаха, че ще срещнат. След неловко мълчание, през което и двамата не намираха думи, Хана продължи:

— Мисис Бенет, зная, че по нашите места на север има училища, отлични училища, които момчето може да посещава. И те със сигурност биха му отворили вратите към някой колеж.

Елва стоеше по-объркана от всякога. Защо тези хора предлагат да платят образованието на внука й? От къде на къде семейство бели ще иска да направи това? Но тя продължи да проучва въпроса и да изпитва семейство Ландсман:

— Мислите ли, че е възможно да го приемат в някое северно училище? Защото в нашите негърски училища едва ги научават да четат и да пишат. В класа на Линк са шейсет и едно деца и не ми се вярва даскалицата да знае името му даже.

Изпаднал в паника при мисълта, че тя ще отхвърли молбата им, Хершел изтърси:

— Ние можем да му наемем частни учители. Наистина, мисис Бенет, ще му осигурим най-добрите. А после ще го запишем в най-доброто частно училище — Хершел нареждаше, без да обръща внимание на удивлението, изписано по лицето на жена му. — И двамата желаем това от все сърце. Искаме да дадем възможност на внука ви да постигне всичко онова, за което мечтаеше баща му.

Елва се разкъсваше вътрешно. Ако тези хора говорят сериозно, ако наистина запишат Линк в частно училище, на нея какво ще й остане? Снимки? Военни медали? Спомени? Пуста къща?

Чудеше се какво би я посъветвала Библията. Мисли те й се насочиха мигновено към откъс от „Притчи“: „Блажен е оня човек, който е намерил мъдрост… Мъдрият човек е в силата си. И човек със знание расте в сила.“

Дължеше това на внука си. Дължеше го най-вече на сина си. Но отлагаше мъчителния момент на взимането на решение и продължаваше да разпитва:

— Какво по-точно имате предвид?

— Слушал съм, че има училища-пансионати, където може да живее със съучениците си. А в Кливлънд има и дневни училища — размени отново поглед с Хана и тя колебливо предложи:

— Той… Линкълн де, може да живее у нас.

На Елва й беше трудно да свикне с мисълта, че Линк може да живее с друго семейство. При това бели. И не само бели, ами и…

— Вие сте израилтяни, нали?

— Евреи сме, но не сме религиозни — отвърна Хершел.

— Но вярвате във Всемогъщия Бог?

Хана се намеси, преди Хершел да е признал агностицизма си:

— Да, да. Разбира се.

— Ще може ли Линк да ходи в баптистка църква?

— Сигурна съм, че ще намерим такава — увери я Хана.

Старата жена замълча отново, дълбоко умислена. После попита:

— Вие сте били поробени от фараона в Египет, нали?

— Да, преди много време.

— Дядо ми е бил роб по-наскоро. Мистър Линкълн беше нашият Мойсей. Мисля, че в това отношение имаме нещо общо с вас.

— Много добре знам какво значи да си преследван, мисис Бенет — допълни Хана.

Накрая Елва попита:

— Как предлагате да стане тая работа?

Хана отвърна колебливо:

— Можем да го вземем в Кливлънд. Ще живее с нас, като част от семейството. Ще ни бъде наместо… — гласът й потрепери леко, — детенцето, което загубихме.

Мечтата на съпруга й завладяваше все по-силно и самата нея.

Елва помисли още малко и рече:

— Не мога да преценя сама. Линк вече е голямо момче. Ще трябва сам да вземе решение.

— По кое време се прибира от училище? — сърцето на Хершел заби учестено.

— Зависи. Нявгаш остава до късно да играе на топка с другите деца. Много е кадърно момчето, на баща си се е метнало.

— Защо не идем да го видим? — предложи неуверено Хершел. — Колата ми е отвън. Ако нямате нищо против да дойдете и да покажете пътя…

— Божичко, че защо ви е кола? За миг ще стигнем до там. Негърското училище си е баш на мястото — усмихна се тя иронично, — оттатък железопътната линия.

Хершел го позна моментално.

Дори да не беше така висок за възрастта си, нито безспорно най-добрият сред играчите, които се боричкаха по прашното училищно игрище и се целеха в останалия без мрежа баскетболен кош, той пак щеше да познае сина на Линкълн Бенет. В погледа му имаше някакъв блясък, жар и динамизъм, които човек не можеше да сбърка.

— Ще го повикам — предложи Елва.

— Няма нужда, можем да почакаме — рече Хершел и добави на ум: „И да погледаме. Господи, момчето е красиво. Баща му би се гордял с него.“

След няколко минути играчите забелязаха непознатите: двойка бели, които ги наблюдаваха отстрани на игрището. Какви ли са? Някакви училищни инспектори? Защо и Елва е с тях? Да не би Линк да е направил някоя беля?

Спряха играта и Линк приближи баба си, като продължаваше да дриблира с топката, първо с едната, после с другата ръка, накрая зад гърба.

Когато баба му представи двойката като „приятели на татко ти от войната“, Линк спря да играе с топката и стана сериозен:

— Наистина ли го познавахте?

— Да, той все за теб говореше. Много се гордееше със сина си. Затова дойдохме да се запознаем.

Лицето на момчето се сгърчи, сякаш всеки момент щеше да заплаче.

— Хайде всички да отидем да се почерпим със сладолед — предложи тактично Хана.

Останаха да чакат отвън, а Хершел влезе в една бакалница „за бели“ и се появи с четири шоколадови сладоледа на клечка. Поеха бавно към дома на Бенет, като предпазливо избягваха темата на предстоящия разговор.

Младият Линкълн хареса моментално Хершел, но характерът на отправената му покана го порази и уплаши:

— Значи да оставя баба? — попита той плахо.

— Можеш да си идваш за Коледа и за ваканциите — предложи Хершел и побърза да добави: — А ако не ти хареса, ще се върнеш у дома веднага.

— Съгласен ли си просто да опиташ за малко? — попита ласкаво Хана.

Притеснен и раздвоен, Линк погледна Елва. Тя се обърна към семейство Ландсман:

— Мисля, че това е въпрос, който трябва да обсъдим насаме с внука ми. Бихте ли ни оставили сами за известно време?

Хершел и Хана единодушно се съгласиха.

— Ако нямате нищо против, ще наминем пак утре сутринта — предложи Хана.

— Така май ще е най-добре. Искам да се помоля на Бога за отговор, а и двамата трябва да се вслушаме в сърцата си.

— Хершел, да не си се побъркал? Или може би забравяш, че вече не си богат? Накара хубавото момченце да замечтае за частни училища, за частни учители даже. Откъде ти дойде това на ума? Знаеш, че имаме bubkes в банката.

— Знам — отвърна той полугласно, — но толкова ми се иска да го направя, че съм готов да дам всичко…

— Скъпи, осъзнай се, ние нямаме нищо.

Извървяха две крачки, преди Хершел да отговори:

— Аз имам, Хана.

— Какво?

— Едно нещо ми е останало и бих го жертвал заради Линкълн Бенет — замълча и после рече: — Собственото ми достойнство.

Хана схвана мигновено:

— Значи ще отидеш при Щефан?…

Хершел сви рамене, полусмутен, полусъкрушен:

— Зная, че някога решихме да не му ставаме длъжници, защото да приемем парите му, би означавало да приемем и ценностната му система. Но…

И тогава изплю камъчето:

— Преди два месеца Щефан откри на наше име банкова сметка и внесе двайсет хиляди долара. Каза, че е жилищен влог. Не съм ти споменал, понеже нямах намерение дори да ги докосна — погледна жена си и продължи: — Но, Хана, двайсет хиляди могат да осигурят на Линкълн цялото му следване в колеж. Е, смяташ ли, че си струва да загубя достойнството си заради това?

Тя го погледна с обич и отвърна:

— Нищо няма да изгубиш, скъпи. И двамата ще спечелим нещо много ценно — тя обви с ръце врата му и го целуна. — Само се моли момчето да се съгласи.

Бяха твърде напрегнати, за да закусват, затова обиколиха пеша Милсбърг и накрая седнаха на една пейка на централния площад, тъкмо пред „паметно табло“ с имената на местните войници, загинали през Втората световна война. Списъкът бе увенчан от звездното знаме, кръстосано с флага на Конфедерацията.

— Той никога няма да дойде с нас — въздъхна Хана песимистично.

— Защо мислиш така?

— Погледни паметника и виж чие име е най-отгоре. Хершел се взря в списъка пред себе си. Сред всички мъже, загинали през войната, с най-висок чин беше полковник Линкълн Бенет. Смъртта му бе спечелила уважението, което цял живот му бяха отказвали.

В уречения час се върнаха и седнаха притеснени срещу момчето и баба му. Най-сетне Хана събра кураж и попита:

— Реши ли вече, Линк?

Момчето отговори с друг въпрос:

— Ами приятелите ми? Нали там няма да познавам никого. Няма да има с кого да играя.

Хершел отговори откровено:

— Мога само да те уверя, че ще направим всичко възможно да ти намерим нови другарчета.

— А междувременно, ако се почувстваш самотен, ще можеш да се обаждаш на баба си или на съучениците си — предложи Хана.

— Съжалявам, госпожо, ама не мога. Тук няма телефон.

— Но можеш да пишеш — подчерта Елва. — Татко ти никога не е звънял от Европа и все пак поддържахме връзка през цялото време.

— Нещо друго притеснява ли те, Линк? — попита Хана.

Той кимна:

— Ами ако… ви разочаровам?

— Има само един начин да ни разочароваш — отвърна Хана категорично: — Ако не дойдеш с нас.

Замълчаха и момчето погледна баба си. Елва заговори от името на двамата:

— Ние смятаме, че желанието на баща му би било да дойде с вас.

На Хершел му се прииска да скочи от радост, но каза само:

— Чудесно! С жена ми ще останем тук, докато уредим практическите страни на въпроса — а на момченцето каза с топлота: — Обещавам ти, че няма да съжаляваш.

Семейство Ландсман си тръгнаха опиянени от надежда, а Линк остана сразен от грандиозните мащаби на решението си.

— Хершел, да не си откачил? Искаш да кажеш, че в Кливлънд няма достатъчно shvartzes[6], та ще внасяш от Юга?

— Щефан… искам да кажа, Стив, забранявам ти да говориш така.

След като откри наблизо хотел, в който можеха да отседнат за през нощта, Хершел позвъни на брат си в Кливлънд, за да го попита дали адвокатът му може да провери какво трябва да направят по законен ред.

Стив не беше никак ентусиазиран от цялата работа:

— Слушай, Хершел, бъди разумен. Зная, че с Хана искате дете. Ще ви намерим тук някое. Какво говоря, две ще ви намерим. Три да искате, и три ще уредим.

— Аз искам точно това момче — каза натъртено Хершел Ландсман.

— Добре де, добре. Адвокатът ми ще проучи подробностите и утре сутрин ще ви се обадя — и той завърши с последно напътствие: — И да не ми се сърдиш после, като не те приемат в градския клуб.

Адвокатът — младеж, завършил неотдавна право в северозападните щати — се отнесе по-благосклонно към намерението на семейство Ландсман. Съществуваше, разбира се, проблемът с майката, на която все още de jure[7] принадлежеше правото на попечителство над детето. Но съдейки по всичко, което научи за Лорейн, той не предвиждаше никакви трудности на този фронт.

Лесно щяха да докажат, че възрастната мисис Бенет е била родителят de facto[8] и следователно на нея се полагаше да прехвърли попечителството над младия Линк на семейство Ландсман.

Оставаха само няколко незначителни уточнения, за които бе необходима консултация с адвокатска кантора от щата Джорджия.

— Това, с което сте се захванали, е чудесно! — възкликна искрено адвокатът в края на първата им консултация по телефона.

„О, да — призна Хершел наум, — зная, че поне за нас е чудесно.“

Една вечер седмица по-късно завари Хана да плаче.

— Какво има, любов моя?

— Не мога да повярвам — промълви тя, — ще имаме дете вкъщи!

Отначало записаха момчето в местното общинско училище. Когато откриха колко е изостанал по четене и смятане, наеха му частни учители — по три часа всеки следобед.

Линк, изглежда, нямаше нищо против. Жаждата му за знания беше неутолима. И все пак, призна той на Хершел по време на един от техните „задушевни“ разговори, ужасно му липсваха баба му и баскетболът. Хершел не беше в състояние да стори нищо по първия въпрос, но определено можеше да разреши втория. След двадесет и четири часа върху гаража бе инсталирана баскетболна дъска с мрежа.

Въпреки това семейство Ландсман продължаваха да се тормозят от опасението, че претоварват Линк.

— Мислиш ли, че се преуморява? — попита Хершел един късен следобед. Беше си дошъл рано от офиса, а Линк все още не излизаше от стаята на втория етаж, където имаше урок по английски с мис Олсъп. — Някой ден може да ни намрази, че го държим затворен през цялото време с допълнителни уроци.

— Не, честно — увери го жена му. — Мисля, че му е приятно. В погледа му има ентусиазъм. Той иска да учи.

— Точно така, искам!

Обърнаха се. Линк току-що беше влязъл.

— Наистина ми харесва да уча. Дори бих се съгласил да имам уроци и в неделя. Така по-бързо ще настигна другите.

— А после? — попита със задоволство Хершел.

— После ще ги надмина — отвърна весело и самоуверено момчето.

Следващото лято кандидатства в частната гимназия в Шейкър Хайтс. Не беше обичайното време за прием, но директорът склони под натиска на настойчивите родители, препоръките от държавни и частни учители, да не говорим за телефонното обаждане от местния член на Конгреса (Стив уреди неохотно този номер). Но най-силно го впечатлиха умствените способности на момчето. Линк се представи удивително добре на проведените специално за него изпити. Никой не би повярвал, че само допреди месеци беше почти неграмотен.

Нещо повече, директорът на отдел „Прием“ намекна, че това ще е един вид интересен експеримент — цветнокож младеж сред снежнобялата маса ученици.

— Нещо като чуждестранен ученик, бих казал.

— Точно така — съгласи се директорът. — А и ще убием с един куршум два заека.

— Как така?

— Младежът не само че е цветнокож, но и настойниците му са евреи. С това ще сложим край на някои от оплакванията напоследък.

Те едва ли предполагаха колко важно щеше да се окаже решението им да приемат Линкълн Бенет младши. Както бе предрекъл, след като настигна съучениците си, Линк продължи да върви напред. Още следващия срок се наложи да го прехвърлят в по-горен клас по английски, математика и естествени науки.

И това далеч не беше всичко.

За никого не бе изненада, че Линк стана най-добрият спортист на училището. Напълно естествено. Както треньорът обясни на директора, хората от неговата раса имат превъзходство във всички спортове, включително спринтовите дисциплини и високия скок.

Отначало другите ученици се отнасяха с него като с извънземно, но един по един Линк очарова всички. Имаше, разбира се, неловки моменти. Като танците с момичетата от „елитните“ училища например. След няколко неприятни инцидента директорът тактично реши, че ще е по-добре Линк да не участва в подобни мероприятия.

Линк се стараеше да прикрие обидата си от другите ученици, най-вече от атлетите, които го приемаха с готовност в отбора си, но не и в домовете си. Заставаше пред огледалото и репетираше изражение на безучастност, с което да посреща и да понася честите унижения.

Единствено на Хершел и Хана доверяваше истинските си чувства. От Хана получаваше утеха, а от Хершел сили:

— Един ден, Линк, ще станеш голям и горд и те ще се срамуват. Зная колко ти е трудно. Но ти се справяш мъжки.

Когато не беше зает на игрището, Линк прекарваше съботите и неделите с Хана и Хершел. С Хана, която навремето в Берлинската гимназия беше спец по естествените науки, можеше да обсъжда въпроси като динамиката на Нютон. Самият Линк беше вече най-добрият по физика.

Хершел четеше есетата му и подробно ги обсъждаше. Естествено, понякога имаха противоречия. Но не е ли спорът най-верният показател за емоционално обвързване?

Спазиха обещанието към баба му. Записаха Линк в библейско училище и всяка неделя го водеха в местната баптистка църква.

Хершел разговаряше с Линк дълго и откровено. Разказваше му за Берлин, за идването на Хитлер на власт, Нюрнбергските закони от 1935 година, отнели гражданските права на евреите, за огромното си съжаление, че не е заминал като брат си още след първите сигнали за това, какво предстои. Но с Хана се чувствали така удобно, така добре на пръв поглед приобщени, че и през ум не им минавало, че нацистите ще поискат да се отърват от тях точно.

И двамата с мъка говореха за лагерите, за жестокия „подбор“, който определял кои ще живеят и кои, не. Нацистите помилвали живота само на онези, които изглеждали достатъчно здрави за работа. След като разказаха как са загубили дъщеричката си, Линк цяла седмица сънува кошмари. Не можеше да проумее защо съществува омраза от такъв мащаб. Опитваше се да разбере нещастието им през призмата на внушената от баба му вяра:

— А може би такава е била Божията воля? — питаше той.

— Божията воля? Да избие целия ни род?

— Не — каза момченцето развълнувано; — да пожали вас двамата, за да се срещнем.

Хершел го изгледа, дълбоко трогнат:

— Да, дори аз бих повярвал в такъв Бог.

На свой ред Линк им разказваше за детството си. Спомняше си живо, как полковникът (както с гордост го наричаха) му четеше всяка вечер от Библията. Още преди баща му да замине на фронта, майка му рядко оставала вкъщи.

— Спомням си я само как се облича хубаво и заминава за някое „обществено мероприятие“ в Атланта. Всички живеехме в къщата на баба, а мама просто се обаждаше в централния магазин да им каже да ни предадат, че няма да се прибере.

— Линк, може да е било за добро — рече Хана съчувствено. — Получил си от баба си всичко, което може да ти даде майчината любов.

— О, не казвам, че ми е липсвала — отвърна Линк малко прибързано, като смело потисна вечно глождещото го чувство, че сам той е виновен за решението на майка му да ги напусне. — Няма значение, сега имам вас двамата.

И дари Хана с усмивка на обич.

Хершел и брат му чисто и просто не се разбираха. Рошел, пробивната във висшите кръгове съпруга на Стив, се срамуваше от акцента на роднините си и се стараеше да ги кани възможно по-рядко. Стив не зачиташе нито мнението, нито идеите на брат си. В най-добрия случай Хершел беше нещо като толериран служител. Но какво друго можеше да направи? Някога притежаваше процъфтяващ бизнес в Германия. Ала ботушът на Хитлер стъпка всичко.

И тогава, през 1951 година, Германската Федерална Република неочаквано възвърна всичко, което Третият райх грубо бе присвоил. Канцлерът Конрад Аденауер заяви, че правителството му ще изплати репарации на жертвите.

Свиканият за случая Реституционен съд постанови, че някогашният собственик на „Koningliche Ledergesellschaft“ може да си възвърне фабриките в Берлин, Франкфурт и Кьолн или да получи съответната компенсация.

Естествено, Хершел предпочете да не се връща в Германия, а да приеме паричното обезщетение.

Щом получи парите, той на часа отиде в службата на брат си и постави на бюрото му чек за двадесет хиляди долара.

— Благодаря ти, Стив, повече няма да бъда твои беден роднина.

С новия работен капитал Хершел финансира възродена „Роял Ледъркрофт“ първо в Кливлънд, после в Колумбия, после в Чикаго. За две години се превърна в единствения доставчик на детски обувки за търговската верига „Роб Макмахон“, притежаваща осемстотин магазина.

Младият Линк беше един истински любящ внук. Обаждаше се на Елва всяка събота и неделя (Хершел уреди да й прекарат телефон) и й гостуваше по Коледа, Великден и за две седмици всяко лято.

Но за разлика от отношенията с баба му, които си оставаха сърдечни и от двете страни, приятелите му — някогашните му приятели — сякаш го избягваха. Вече нито се обличаше, нито говореше като тях.

— Ник’ъв негър не си вече — изкрещя веднъж едно от момчетата.

И след второто си посещение Линк разбра, че единствената му връзка с Милсбърг си оставаше баба му. Но през следващата пролет и тя бе прекъсната. Повикаха Линк в директорския кабинет, където Хершел чакаше натъжен, за да му съобщи новината.

В началото Линк не плака, но после родителите му чуваха от спалнята му хлипания почти през цялата нощ. Единствената му молба беше Хершел да го придружи до Милсбърг за погребението. В църквата седна на първия ред и с наведена глава слушаше хвалебственото слово на пастора, което провъзгласяваше Елва Бенет за светица и съдържаше прикрита критика срещу внука й.

— Тя беше доблестна жена. Пожертва едничкия си син, който загина за милата ни родина и бе погребан в чужда земя. Отгледа и неговия единствен син, докато младежът не се отдели от паството. Скланяме глава в молитва за Елва, последната от рода Бенет, която ще бъде погребана тук в Милсбърг.

Линк беше смазан. През дългия път до дома Хершел се опита да го утеши:

— Сигурен съм, че не е искал да прозвучи така, както го прие ти, Линк. Той просто е един провинциален пастор…

— Много добре съзнаваше какво говори. Искаше да ме отлъчи — и го постигна.

Хершел въздъхна. Разбираше мъката на момчето. Но с какви думи да я смекчи?

Накрая самият Линк наруши мълчанието. Погледна Хершел и неочаквано го попита:

— Ще ме осиновите ли?

— Какво?

— Пасторът беше прав, семейство Бенет не съществува вече. Пък и, честно казано, така и не успях да опозная истински баща си. За мен полковникът е просто портрет от стената. Все още го боготворя, но е толкова далечен. Вината не е негова, но, честно казано, виждал съм го по-често в мислите си, отколкото на живо. Вие сте моето семейство от плът и кръв. Искам да нося вашето име — той замълча и после добави едва чуто: — Защото иначе и родът Ландсман ще остане без наследници.

Хершел успя да овладее чувствата си, докато намери отбивка, където да спре. И тогава се разплака неудържимо и прегърна сина си.

Барни прекара повече от два часа в болничната стая на Бенет в обсъждане на играта на „Келтикс“, майсторското пързаляне на „Бруинс“ и бъдещето на „Ред Сокс“.

Докато даваше своя принос за обичайния разговор на спортна тема, Барни се питаше: „Защо този човек, който е може би най-близкият ми приятел в института, никога не говори за семейството си? Единственото, което знам, е, че баща му произвежда обувки в Кливлънд. Какво, по дяволите, крие Бенет?“

Най-сетне, в единайсет и петнайсет, Барни не пропусна да забележи, че сестрите са му позволили да остане дълго след разрешения час. Той се надигна да си върви.

— Знам, че вие, аристократите, си имате частни учители, Ландсман — отбеляза Барни, — но на нас плебеите, ни се налага да ходим на училище, пак и в осем сутринта имам лабораторно. Да ти доставя ли нещо утре вечер?

— Само Мерилин Монро, ако можеш.

— Съжалявам, но с нея ходим сериозно. Нещо друго?

— Всъщност ще бъде чудесно, ако ми донесеш цивилни дрехи. Надявам се да се чупя оттук вдругиден.

Той се пресегна към нощното шкафче, взе оттам връзка ключове и ги подхвърли на Барни.

— Нямаш проблеми, Ландсман — отвърна Барни и се запъти към вратата.

— Поздрави Кастелано и другите — извика Бенет след него.

Докато се качваше в отпуснатия му от Ланс за вечерта бял корвет, Барни внезапно се почувства грохнал. Адски му се спеше. В крайна сметка утре отново го чакаше суровата действителност на института.

А може би недействителност?

[1] Американска медицинска асоциация — Б.пр. ↑

[2] Този, който в България се нарича шпаньолски. — Б.пр. ↑

[3] Разселнически лагер. — Б.пр. ↑

[4] Миличък (нем.). — Б.пр. ↑

[5] Клюкарка (евр.) — Б.пр. ↑

[6] Черни, негри (идиш) — Б.пр. ↑

[7] По закон (лат.) — Б.пр. ↑

[8] В действителност, фактически (лат.) — Б.пр. ↑

17.

Повечето студенти завършиха първи курс живи.

Но институтът по медицина предлага може би най-убедителното доказателство в подкрепа на теорията на Чарлс Дарвин за естествения отбор. Тук в най-жестокия му вариант се наблюдава оцеляването на най-годните. Не на най-умните, както бихме очаквали, а на най-годните да се справят с нечовешкото напрежение, с натиска не само над интелекта, но и над психиката.

Това стана ясно след първото самоубийство сред бъдещите медици. Показателно беше, че деканът Холмс назова трагедията с определителното прилагателно „първа“, което подсказа, че той несъмнено очаква да последват нови.

Професор Франсис Джеймс ги бе превел нагоре по нервната система, както Вергилий — Данте в пътешествието му към Рая. Първо гръбначният мозък, който изпраща командите за основните ни движения нагоре към мозъчния ствол, приемащ повечето сетивни сигнали. След това малкият мозък — вътрешният жироскоп, благодарение на който пазят равновесие въжеиграчът и балерината и който всъщност дирижиращ оркестъра на цялото тяло в съвършена симфония.

И накрая, тези величави полукълба на главния мозък — ковчежетата, в които е цялото съкровище на жизнения ни опит. Богатството от уроци, натрупани различните преживявания: чрез болка и удоволствие, хранене и пиене, чрез битки и полети, секс и уриниране — и не на последно място, чрез „Ню Йорк Таймс“.

До сесията оставаше толкова, колкото е разстоянието между нервните клетки. Едно мигване с окото — за което жадуващите за сън нямаха време — и настъпваше часът за проверка върху целия материал. Човешкото тяло в неговата цялост — микроскопична, микроскопична и невидима. (Не бива да забравяме, че съществуват множество вируси, все още неуловими с микроскоп.)

Благодарение на дарбата си да печели приятели Барни имаше повече късмет от другите. Ланс му зае микроскоп с целия комплект предметни стъкла, така че можеше да съзерцава със зачервени очи прелестите на рака. Препаратите с карцинома, гледани с микроскоп, грееха като извезан от Божията ръка гоблен в алено.

А по микробиология му помагаше Сет Лазаръс, който не само познаваше материала, но и притежаваше таланта да го обяснява на другите. Единственият му недостатък беше, че говореше адски тихо и ако човек не седеше до него — дори в тесните стаички на общежитието, където се събираха учениците му, — имаше опасност да пропусне някой и друг бисер. Сет водеше записки на лекциите, а всички останали водеха записки от Сет. Понякога едва ли не го канонизираха, макар да притежаваше един странен навик: лягаше си винаги в девет вечерта и упорито, като Хорацио на моста, отказваше да престъпи дори с петнайсет минути принципа си.

— За Бога, Лазаръс — оплака се веднъж един отчаян студент, — не си малък вече. Мама няма да скрие десерта, ако бебчо не си е в креватчето точно в девет. Не можеш ли поне веднъж да рискуваш и да легнеш в десет?

Молбите не помогнаха, макар че Сет искрено се извини:

— Съжалявам — рече той с характерния си висок шепот. — Мисля, че е много важно да познаваме биологичните си ритми. Зная, че съм в най-добра форма съвсем рано сутрин, затова ставам в пет. Измореният мозък е като изтощена батерия. Съжалявам, момчета, но трябва да заредя акумулатора си. Лека нощ!

— Дали спи още с плюшеното си мече? — подигра се Люк Риджуей, след като Сет излезе от стаята.

— О, я стига, Риджуей — нареди Барни. — Трябва да сме му благодарни, че отделя време за тъпи копелета, като нас.

— Така си е — съгласи се Лора. — Ако аз бях умна като Лазар, щях да си лягам в осем даже — а и ти също.

— Стига лайнарщини, Кастелано — възрази Люк.

— Ей, дръж си езика — намеси се Барни. — Да не минаваме границата.

— Що не си гледаш работата, Ливингстън? Да не си й адвокат, а?

— Вижте какво — започна Барни това, което по-късно щеше да определи като първия си опит за групова терапия, — трябва да ни е ясно, че всички сме на път да откачим. Понякога си мисля, че това е част от грандиозния им замисъл да ни закалят. Но така или иначе, Сет доказа колко е умен, като отиде да спи. Точно от това се нуждаем всички.

— Знаеш ли всички черепни нерви, Ливингстън? — дойде предизвикателство от дъното на стаята.

— Знам им имената.

— А окончанията и подразделенията им?

— Е… не наизуст — призна си Барни.

— Тогава ходи да спиш, а ние ще останем да учим.

Барни се надигна от мястото си:

— Е, няма нищо по-хубаво от учебна сбирка, от която да психясате напълно за предстоящото изпитание — подхвърли той весело. — Аз отивам да се поцеля малко в баскетболния кош и да се отпусна, но ако настояваш, Риджуей, мога да уцеля, първо твоята глава.

— О, Боже! — възкликна Люк, когато Барни излезе. — Този е безнадежден случай. Чудя се как изобщо са приели такъв боклук в института.

— Гръмни се, Риджуей! — изказа се Лора.

— Дявол да ви вземе, давайте да се измитаме, докато не сме се изпотрепали — предложи един от по-уравновесените.

Дори след баскетбола Барни не беше в състояние да учи и реши да направи нощен спринт. Беше топла пролетна нощ, долавяше се уханието на лято. Той прекоси авеню „Лонгуд“, стигна вътрешния двор на института и започна да прави обиколки по края на тревната площ.

Дворът тънеше в мрак и само тук-там под бледата светлина от една-две лаборатории се виждаше тревата. След като потича пет минути, Барни усети, че не е сам. Отначало само с крайчеца на окото си зърна фигура, която приближаваше откъм големите мраморни колони на сграда „А“. Да не би да е някоя спортна душа измежду преподавателите? Не, те поддържат форма с убийствени тенис двубои. В такъв безбожен час можеше да е само някой изнервен студент, като него или, подсказа внезапно параноята му, тайнственият убиец на кучета, тръгнал на лов за първата си човешка жертва.

Силуетът се приближаваше бързо и Барни също ускори темпото, твърдо убеден, че бяга, за да спаси живота си. Напразно, само след една обиколка другият бегач буквално му дишаше във врата.

— Здрасти, Барни — чу се шепот.

Той се обърна и видя… Грети Андерсън.

— Господи, Грети! — рече той запъхтяно. — Какво търсиш тук по това време?

— Каквото и ти вероятно. Знаех си, че напрежението ще е ужасно както никога. Много от колегите превъртат.

— Някои хора не разбират, че в института по медицина просто никой не прекъсва — тросна се Барни.

— Май ще съм първото изключение от традицията — гласът й леко трепереше. — Цяла година се опитвам да се задържа над водата, но вече не вярвам, че ще успея.

Внезапно на Барни му хрумна една мисъл. Да не би на Грети да бяха позорните 11 точки на първия тест по биохимия — и 9-те, 10-те и 13-те на следващите тестове?

— Виж, Грети, най-лошото, което може да ти се случи, е да те накарат да повториш първи курс — знам го със сигурност. Кълна се, че, приемат ли те веднъж, рано или късно си получаваш дипломата.

Потичаха още няколко метра и Грети отвърна апатично:

— Освен ако не се самоубиеш. Чувала съм, че във всеки курс по пет-шест души си правят харакирито.

В мислите си Барни внезапно се върна към Мори Ийстман и към онази вечер в ранната есен. Запита се дали спътничката му, като никога забравила да пусне в ход сексапила си, не обмисля своето самоунищожение.

— Хайде да отдъхнем малко, Грети.

— Готово.

Преминаха от бяг към нормален ход. Барни забеляза как от капките по лицето й блести на лунната светлина. Господи, тя наистина е красива!

— Та какво те наведе на мисълта за самоубийство? — попита той възможно по-предпазливо. — Знаеш ли някой да е в опасност?

— Не знам някой да не е — отговори тя откровено. — Психолозите в студентската поликлиника работят денонощно и почти всички от курса са ходили на консултация — поне всички, които познавам. Напрежението във факултета е взривоопасно. Никога толкова много лекарства не са се поглъщали от толкова малко…

— Какви лекарства?

— Ами амфетамини за ободряване и фенобарбитал за успокояване…

— Откъде ги намират?

— Психиатрите дават някои с рецепта, а ако познаваш някой стажант-лекар, каквото поискаш ти е в кърпа вързано.

— Ти вземаш ли нещо?

— Аз ли? Понякога… — отвърна тя предпазливо.

— А Лора?

— Сигурно. Всъщност не знам. А бе какво си ме за разпитвал?

Барни, предприел нощната разходка, за да се успокои, сега изпадна в още по-голяма паника. През цялата година Лора нито веднъж не каза колко има на някой от тестовете. Беше толкова нетипично за нея, та единственото логично заключение беше, че се проваля. „Господи — помисли си Барни, — защо не настоявах повече? Трябваше да се досетя, че е твърде горда, за да се реши да ми каже.“

Барни и Грети бяха вече отпочинали и се отправиха обратно към Вандербилт Хол, Когато стигнаха женската част на общежитието с изглед към авеню. „Луи Пастьор“, той помоли:

— Грети, като се качиш, ще кажеш ли на Кастелано да ми позвъни?

— Разбира се.

Докато се спускаше обратно по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж, Барни хвърли поглед назад към Грети и видя, че прави упражнения. „По дяволите, Андерсън, качвай се по-бързо! Трябва да разбера добре ли е Лора.“

Не посмя да вземе душ, да не би телефонът да позвъни, докато е в банята. Затова просто седна на леглото, а напоената с топла пот фланелка постепенно залепна като неприятен студен компрес на гърба му. Опитваше се да запази спокойствие.

Най-сетне телефонът иззвъня и Ланс Мортимър, чиято стая беше значително по-близо, вдигна пръв.

— Сигурно имаш шесто чувство — отбеляза той, като видя как Барни се втурна по коридора — или Мис Университет предлага тялото си като учебно помагало.

Барни грабна слушалката.

— Ти ли си, Кастелано?

— Не, Барни, аз съм, Грети.

— Там ли е Кастелано?

— Да, но не мога да я довлека до телефона.

— Защо?

Той почувства как започва да трепери под ледената си фланелка.

— Мъртво упоена е, Барни. Пълен труп.

— Какво искаш да кажеш с това „труп“?

— Искам да кажа, че спи така дълбоко, че само земетресение ще я събуди. Можеш ли да почакаш до утре сутрин?

Какво да каже? Да се изхвърли и да накара Грети да провери пулса и дихателната дейност на Лора?

— Барни, ако няма друго, бих искала и аз да си легна. Взех приспивателно и вече започва да ми се замайва главата.

— По дяволите! — изсъска Барни. — Защо всички момичета гълтате ханчета, като че ли са противозачатъчни?

— Хайде по-спокойно — утеши го Грети. — Абсолютно всички, с изключение на Сет Лазаръс може би, вземат нещо, за да изкарат изпитите. Слушай… — тя се прозя, — ще оставя на Лора бележка, че си звънял. Лека нощ!

Барни остави бавно слушалката, обърна се и видя, че Ланс стои до рамото му.

— Какви са тия приказки за хапчета? — попита той.

— Не е твоя работа — озъби се Барни. — Винаги ли подслушваш разговорите на хората?

— Е де, не се стягай — възрази меко Ланс. — Само се опитвам да помогна.

— Как по-точно, Ланс? — попита язвително Барни.

— Ами имам червена, зелена и бяла помощ. Каква предпочиташ?

— Ти кой си? Да не си стар пласьор на дрога?

— Задръж топката, Ливингстън. Опитвам се просто да поддържам добросъседски отношения.

— О, Господи! — изфуча Барни и пое с тежка стъпка по коридора към стаята си. Седна на леглото, пое дълбоко въздух пет-шест пъти. И съжали, че не прие предложения му от Ланс фенобарбитал.

Събуди се рязко от вой на сирена и свистене на спирачки пред Вандербилт Хол. Надигна се в паника, взе панталоните си от пода, нахлузи ги, завърза набързо кецовете на бос крак и хукна навън. Докато препускаше надолу по стълбите, настигна един студент, когото познаваше само по физиономия.

— Какво става, по дяволите? — попита го той уплашено.

— Май загубихме колега — отвърна студентът, по-скоро заинтригуван, отколкото със съчувствие. — Сигурно на някое от момиченцата му е дошло твърде много.

— Коя е, за Бога?

Осведомителят му само сви рамене:

— Кой знае? Тъкмо слизам да разбера.

Барни профуча покрай него и се понесе стремглаво към главното фоайе. През отворената врата на Вандербилт Хол видя линейката, паркирана на тротоара. Отворените й врати задръстваха входа на общежитието.

От двете му страни се бяха скупчили студенти, някои полуоблечени, други още по пижами, но всички с изражение (така поне се стори на Барни) на древни римляни пред гладиаторска арена, зажаднели за кръв.

Внезапно в подножието на стълбите откъм деканата се появиха двама мъже в бели престилки с носилка в ръце. Когато приближиха тълпата, първият носач изрева:

— Отдръпнете се! Направете място, дявол да го вземе!

Барни си проби път през тълпата, за да види носилката. Този, когото носеха, беше несъмнено мъртъв, а и неузнаваем, тъй като тялото беше покрито с одеяло. Барни се озова лице в лице с първия от носачите и препречи пътя му.

— Кой е умрял?

Мъжът само изрева:

— Разкарай се от пътя ми, хлапе! — и бутна Барни назад с рамо.

Някой докосна ръката му:

— Барни?

Беше Лора — бледа като призрак, но жива.

— О, Господи, Кастелано — отдъхна си той. — Колко се радвам, че те виждам!

Тя беше като зашеметена:

— Точно аз ли трябваше да намеря тялото? Няма да повярваш колко…

— Кой, кой е? — прекъсна я той нетърпеливо.

— Алисън Редмънд — отвърна Лора и със замаяно изражение продължи да описва преживяната драма:

— Прерязала си вените със скалпел. Цялата баня беше опръскана с кръв — тя залитна леко. — По дяволите, вие ми се свят. Трябва да седна.

Барни я обви с ръка през кръста и й помогна да седне на един стол в ъгъла на фоайето. И едва тогава вълните на шока започнаха да заливат и него. Някой, кого то лично познаваше, беше сложил край на живота си.

— Лора, имаш ли представа, защо го е направила?

— Не, по дяволите, и понятие си нямам. Знам само… — гласът й секна. — Знам само, че лежеше в локва кръв на проклетия под.

Тя загуби напълно самообладание и се разрида така неудържимо, че изгуби способността си да говори.

— Извинете, мис Кастелано — рече познат глас. Така бяха погълнати от момента, че не забелязаха приближаването на декана Холмс.

— Лора е открила тялото, сър, сигурно разбирате… — обясни Барни.

— Разбира се — рече той, докато Лора се опитваше да се овладее. — Алисън беше блестяща студентка. Тя като че ли не споделяше много с другите момичета, но разбрах, че с вас, мис Кастелано, е била по-близка. Надявам се, че ще ни помогнете. Защо не отидем да пийнем нещо в бюфета?

Лора вдигна поглед към възрастния мъж. Лицето му изглеждаше странно безизразно. Може би това беше част от лекарската професия — да не показваш чувства дори когато ги изпитващ.

— Може ли да дойда и аз? — попита Барни. Знаеше, че на Лора ще й е необходима подкрепа.

— Разбира се, Ливингстън. Може би ще ни помогнете да хвърлим светлина върху трагичния инцидент.

Седяха в неосветения бюфет — полумракът подхождаше на печалния им разговор — и пиеха чай от автомата в пластмасови чаши. Някой от асистентите беше донесъл на Холмс издута папка с документите на Алисън Редмънд.

Той отпи глътка чай и започна разпита си:

— Лора, забелязвахте ли нещо необичайно в поведението на Алисън?

Лора сви рамене:

— Зная само, че вземаше учението много на сериозно. Беше изцяло отдадена на това.

— Интересува ме проявявала ли е патологични отклонения — промени на настроението, чудатости или нещо такова.

— Доктор Холмс, когато казах изцяло отдадена, имах предвид това като патологично отклонение. Беше вманиачена в работата си.

— Аъ вманиачена — кимна Холмс, очевидно удовлетворен от една терминология, наподобяваща, макар и смътно, медицинската.

— Ако разрешите да допълня — намеси се учтиво Барни, — тя беше невероятно амбициозна. Не че и ние не сме, но тя беше като нажежен до бяло локомотив, готов всеки момент да избухне.

Барни замълча, за да види дали деканът е оценил приноса му.

— Бихте ли се уточнили, Ливингстън?

— Ами по анатомия например започнахме на една маса. Но щом разбра, че Сет Лазаръс реже по-добре, веднага притисна Лубар да я премести при Сет. Имаше натрапчивата идея, че трябва да е най-добрата. Предположението ми е, че си е поставила твърде висока цел и когато е разбрала, че не е Номер едно, не е могла да го понесе.

Деканът запази мълчание, като се взираше в лицето на Барни. Накрая проговори:

— Момичето наистина беше Номер едно.

— О — промълви Барни.

Деканът Холмс разгъна на масата няколко документа:

— Ето протоколите с оценките й. Води в курса по всички предмети. Дори Пфайфър, който е изключително взискателен й е дал 99 точки — което е прецедент.

„О, Господи! — помисли си Барни, — значи тя е била на върха в топлистата по биохимия.“

— А в живота й нещо интимно имаше ли, Лора?

— Не — отвърна тя след моментно колебание, като се чудеше колко е редно да разкрие. — Честно казано, мисля, че се страхуваше от мъжете. Агресивността й като че ли беше противофобийна — ако използвам уместно термина. Мисълта ми е, че да си толкова по-добра от тях, е начин да ги държиш на разстояние.

Холмс кимна:

— Хипотезата ви е интересна. Трябва да чуя какво мисли по въпроса психиатърът й. Посещавала го е редовно.

Откъм входа на бюфета се чу висок шепот:

— Декан Холмс, може ли да поговоря с вас за минута?

Деканът поклати посребрената си грива и се обърна към Барни и Лора:

— Извинете ме, идвам веднага.

Барни и Лора зачакаха в мрака.

— Чувствам се като кръгъл идиот — рече той.

— И двамата казахме едно и също, Барни. Откъде можехме да знаем, че е била номер едно, преди той да ни каже? Беше така дяволски потайна…

Деканът се върна със светлокафява тетрадка с печата на института по медицина. Не седна на масата, а само каза:

— Много ми помогнахте, благодаря ви.

Явна покана да си вървят. Но Барни не можеше да си тръгне и да остави загадката неразбулена:

— Господин декан… сър, мога ли да ви запитам какво става?

— Информацията е поверителна, Ливингстън.

Барни настоя:

— Сър, само преди две минути и тримата водехме „поверителен“ разговор. Щом тогава ни се доверихте, защо не ни се доверявате сега?

— Май сте прав, Ливингстън. А и в интерес на истината, ако не бяхме разговаряли, нямаше да разбера за какво се отнасят драсканиците на Алисън.

— Какви драсканици, сър?

— Вижте сам — деканът му подаде тетрадката. — Отгърнете на последните десет страници.

С Лора до рамото си Барни отвори тетрадката към края й.

Три думи се повтаряха ред след ред, страница след страница:

Настигат ме. Настигат ме.

Настигат ме…

Барни си помисли само: „Как е възможно психиатърът й да не забележи това? Какво е правил на консултациите, ноктите си ли е рязал?“

Лора изказа гласно мислите си:

— Трябваше да се досетя — след всички разговори, които сме водили. Трябваше да се досетя накъде отива…

— Моля ви, Лора — каза меко деканът. — Не сте били в състояние да отгатнете мислите й. Дори и на опитния специалист му е убягнало…

Докато Барни връщаше тетрадката, деканът каза по-скоро на себе си:

— А сега аз трябва да се изправя пред родителите на девойката — после въздъхна и допълни: — Това е най-тежкото. И сто години да си лекар, пак ти е трудно да се изправиш пред най-близките.

Барни гледаше след отдалечаващия се бавно декан и си мислеше: „Това е единственият случай, когато го виждам разстроен. А щом той не може да поеме всички ужаси на медицината, тогава кой може?“ Което пък го наведе на въпроса, какво ли си мисли сега психиатърът на Алисън. Дали той — или тя — се разкъсва от ви на, от смазващо чувство за провал?

И след това запита себе си: „Какво си се захванал с проблемите на хората? От собствените си чувства ли искаш да избягаш?

Не — каза той на вътрешния си глас, — аз съчувствам на Алисън. Може да е странно, но ми се иска не само да съм бил по-близък с нея. Иска ми се да бях на мястото на психиатъра й.“

Вестта за смъртта на Алисън наелектризира института. Въпреки това от инстинкт за самосъхранение, студентите обсъждаха случилото се, сякаш то бе станало на някоя далечна планета.

Деканът бе предложил на родителите лично да представи института на погребението, но те отказали.

— Чудя се защо — обърна се Лора към група колеги на обед.

— Моето мнение е — започна Барни, като понижи глас, за да придаде повече тежест на предположението си, — че за тях самоубийството й е един вид неуспех, провал в живота.

— И откъде вадите крайното си заключение, докторе, след като дори не сте виждали родителите й? — попита Ханк Дуайър.

— Защото, Ханк, неврозите не са като вирусите, които се разнасят по въздуха. Неврозите идват от едно място и това място се нарича с простата думичка „семейство“.

— Бре, бре, колко компетентни сме станали — обади се Питър Уаймън от другия край на масата. — Ами аз? Какво ще кажеш за моите родители?

Барни го погледна, помисли и отсече:

— Че не са извадили късмет.

Като се постара да си даде нехаен вид, Питър обърна гръб на присмехулниците и се отдалечи.

— Ей този с удоволствие бих гледал как си прерязва вените — коментира Бенет.

— Не се тревожи, и това може да стане — успокои го сериозно Барни. — Според статистиката всеки випуск губи от три до пет студенти.

— Статистически това означава, че някой от тази маса ще бъде два метра под земята, преди да завършим — заключи Ханк Дуайър.

Спогледаха се.

— Не гледайте мен — усмихна се Бенет. — Отказвам да умра, докато не получа писмено уверение, че в рая няма расова дискриминация.

— Не си държиш на думата, Лора — рече ядосано Палмър, докато седяха в една ниша в партера на Вандербилт Хол.

— Не е вярно, казах, че ще се омъжа за теб, но не преди да завърша.

Изведнъж Палмър я изгледа гневно и строго произнесе:

— Слушай какво, Лора, това трябва сега да стане!

Никога не бе чувала от него такъв заповеднически тон.

— И защо така сме се разбързали?

— По дяволите, Лора, хич не ми е до шеги — той пое дълбоко дъх, за да се успокои и продължи: — Получих повиквателна от военната комисия.

— Така ли?

— Остават ми шейсет дни и искам да се оженим, преди да замина. Нужна ми е подкрепата ти.

— Палмър, не е честно да ме изнудваш.

Той удари на молба:

— За Бога, Лора, знаеш колко те обичам.

„Да — каза си тя, — зная, че ме обичаш, Палмър. Но ми е нужно време, за да се уверя, че и аз мога да те обичам, че въобще мога да обичам някого толкова, че да се омъжа за него.“

Макар и с болезнено съзнание, че е несправедлива, тя продължи:

— И точно сега ли намери да ми поставяш ултиматум, когато имам четири изпита през следващите пет дни? Не можа ли да изчакаш една седмица и тогава да подлагаш на натиск чувствата ми?

По изражението му разбра, че го е засегнала, и веднага се разкая:

— О, съжалявам — рече нежно тя, — май прекалих. Но не можеш да си представиш под какво напрежение сме, особено след Алисън.

Той кимна:

— Аз трябва да ти се извиня. Избрах страшно неподходящ момент, за да повдигна въпроса — и добави като смирен обожател с шапка в ръка: — Какво смяташ да правиш в петък вечер след последния изпит?

— Обичаят е всички да се насвяткаме с бира — и добави бързо — но нали знаеш, че не си падам по тия номера. Защо не вечеряме спокойно някъде?

— Да, чудесно. Ще дойдеш ли у дома за събота и неделя?

— Ами да, може… всъщност, разбира се.

Той я целуна по челото, опасявайки се да не би някоя по-страстна ласка да разруши и без това крехката и тънка нишка, която още ги свързваше.

Минаваше полунощ, когато Лора спря пред вратата на Барни. По тежкото дишане отвътре заключи, че Барни е зает. Дявол да го вземе, ядоса се тя, така ми се искаше да поговорим.

В паузите между задъханите сумтежи Лора долови гласа на Барни:

— Давай… недей да спираш… браво, почти успя.

Смутена, тя се отдалечи по коридора. А междувременно Барни пухтеше:

— Четиридесет и осем… четиридесет и девет… петдесет…

После се изправи и си каза: „Две безсънни нощи пак избутваш петдесет коремни преси. Не е зле, Ливингстън, още си във форма.“

Единици от колегите му можеха да се похвалят със същото.

— Бременна ли?

— Да, не мога да повярвам, Черил ще ражда!

Ханк бе дошъл от другия край на игрището, за да съобщи новината на Барни.

— Честито, Ханк. Кога е терминът й?

— Някъде през август или последната седмица на юли. При първо раждане нищо не е сигурно.

Щом Ханк се обърна да си върви, Барни преброи на пръсти и се усмихна.

Съобщи на Лора новината, докато обядваха. Тя се зарадва.

— И не само това — продължи Барни, — но и от Ханк ще стане велик акушер.

— Защо?

— Защото може шест месеца предварително да каже, че бебето ще се роди четири седмици по-рано.

18.

Взеха изпитите си. Общоизвестният слух се оказа истина: само четирима се наложи да прекъснат. На тримата предложиха да повторят първи курс, а на четвъртия, да си почине и да започне отново след двадесет и четири месеца.

Повечето от останалите прекараха лятото, като се опитваха да изхвърлят от мозъците си назубрените изпитни подробности и да подготвят мисловния си апарат за нещо по-важно. Защото в края на тунела от учебници вече трепкаше бледа светлинка, която, макар и слаба като лъч на офталмоскоп, идеше в помощ на пациент, нуждаещ се от лечение.

Мнозина започнаха работа като лабораторни асистенти и изследваха микроорганизми в препаратите с кръв, урина и други вещества, за да могат после по-старшите колеги да използват резултатите от усилията им и да се произнесат за диагнозата.

Някои получиха по-високопоставени длъжности — като Питър Уаймън, който се зае с истинска изследователска дейност под покровителството на професор Пфайфър.

Сет Лазаръс се прибираше у дома. Очакваше го отговорна длъжност в катедрата по патология към Медицинския факултет на Чикагския университет, където работеше вече от две години.

Както обикновено плановете на Бенет Ландсман бяха очебиещо различни. Първоначално възнамерявал, както той сподели само с Барни („Не желая другите да ме мислят за тежкар“), да кара ски в планините на Чили. Но за нещастие ахилесовото му сухожилие не било достатъчно заздравяло, за да поеме риска от едно такова опасно начинание. Вместо това щял да обиколи островите в Бяло море заедно с родителите си. И докато те разглеждат руините, той щял да се гмурка и изследва морското дъно.

Ханк Дуайър получи работа като санитар в частен санаториум. Беше близо до жилището им в Бостън, така че можеше да прекарва повече време с Черил, която беше вече в много напреднала бременност.

Лора имаше и късмета, и нещастието да бъде поканена за изследователска работа с Пфайфър. Защото покрай голямата чест пряк началник щеше да й бъде презреният Уаймън.

Отначало изборът на мастития биохимик озадачи Барни:

— Кастелано, не се обиждай, но защо Пфайфър е избрал тебе точно?

Тя само сви рамене:

— Нямам представа. Радвам се, че не се налага да се прибирам у дома.

Всичко се изясни, когато изнесоха оценките. Лора Кастелано бе постигнала поразителния успех 6. — Барни, който смяташе, че се е представил блестящо с 5 + остана особено удивен.

Истината беше вече разкрита и той притисна Лора с фактите.

— Не отричай, Кастелано, ти си била едната с 98 точки по биохимия, нали?

— Добре, г-н следовател, признавам. Хвана ме натясно.

— Защо, по дяволите, кри толкова време?

Тя сви рамене:

— Не зная. Отначало си помислих, че е чиста случайност, а после вече…

Нямаше нужда да довършва изречението си, тъй като Барни прочете мисълта й. Не е искала той да се чувства неудобно.

Барни не можеше да си позволи лукса да работи дори в периферията на научния свят. Когато съобщиха, че институтът вдига учебните такси, стана ясно, че ще трябва да търси добре платена работа.

И така той започна като таксиметров шофьор. Работеше нощна смяна вместо господин Копловиц, който живееше една пряка по-долу и имаше собствено такси.

Барни живееше вкъщи — както за икономия, така и от носталгия. Наесен щяха да окачат отпред надпис „Продава се“ и разни чужди хора щяха да се нанесат в стаите, подслонили хиляди негови детски мечти.

Естел, пенсионирала се в края на юни, прекарваше лятото в задния двор, сърбаше чай с Инес Кастелано и бъбреше с нея, ако Инес беше в състояние да общува, или пък просто правеше компания на приятелката си, когато тя се затвореше във вътрешния си свят. Тогава Естел съзерцаваше градината и си спомняше за дните, в които трите деца играеха заедно.

Закусваше с двамата си синове: Барни, прибрал се наскоро и Уорън, който се канеше да заминава. Той се готвеше вече за кариерата си на юрист, като работеше към една адвокатска кантора.

Повечето нощи момчетата отсъстваха — Барни на волана, Уорън на поредната си романтична среща. И все по-често Инес се отбиваше не само за компания, но и за закрила.

Луис бе преминал от кротко пийване към шумно скандалджийско пиянство. Около девет всяка вечер започваше да буйства като разярен лъв. А напоследък и като тържествуващ лъв. Кумирът му Фидел Кастро току-що бе успял да свали от власт Батиста и да освободи кубинския народ. Заслужаваше ли това една глътка „Куба Либре“? Или две? Или десет?

На всичко отгоре тези му убеждения не спечелиха симпатията на по-патриотичните жители на Бруклин, тъй като Кастро бе иззел американските захарни фабрики. „I viva el pueblo cubano“[1] далеч не беше на устата на всички.

Съседите започнаха да се оплакват. Един-двама даже помолиха Естел да се намеси от името на общината и да отрезви Луис или поне да го накара да млъкне.

Всеотдайният някога лекар западаше все повече. Глобиха го за шофиране в пияно състояние. Следващият подобен инцидент вероятно щеше да му струва шофьорската книжка. Или дори разрешителното да практикува.

— Не можеш ли да му помогнеш някак? — попита Естел приятелката си.

Инес кимна:

— Моля се — промълви тя. — Моля се на Дева Мария да го избави от страданията му.

— Дали не може някой, ъ-ъ, по-близък човек да поговори с него?

— Отец Франциско Хавиер също се опита да ходатайства.

— Искаш да кажеш, че си успяла да закараш Луис на църква?

— Не, поканих отеца вкъщи миналата неделя следобед.

— И?

— Ay! No me pregunta[2]. Луис побесня, разкрещя се на отеца, започна да ругае църквата и всички испански епископи, обединени около Франко. Отецът не остана даже за чай.

„Никак не се учудвам“, помисли си Естел. Внезапно Инес потъна в молитва. И Естел остана сама с мислите си. Защо Лора не помогне? Как може да пренебрегва семейството си, когато то се нуждае от нея?

Тя подхвана темата по време на закуска следващата сутрин.

— Струва ми се, че Лора бяга от отговорност.

— Тя се опита да помогне, мамо. Наистина се опита. Но на последния им разговор Луис й каза нещо непростимо.

— Какво? — запита Уорън.

— Освен всичко друго изкрещя й: „Не ме поучавай, да не би да си ми син случайно.“

На масата внезапно се възцари тишина, после Естел въздъхна:

— Горкото момиче.

— Ама че кофти удар — съгласи се Уорън. — И двамата й родители са живи, а тя е сама. Басирам се, че от отчаяние ще вземе да се омъжи за тоя Палмър не знам кой си.

— Няма нужда да затаяваш дъх — предупреди го Барни. — Палмър отива в армията и двамата са решили да прекъснат за известно време връзката си.

Естел се удиви:

— Какво ли ще стане с нея?

„И аз това се чудя“, помисли си Барни.

В шест часа през една мъглива августовска утрин Лора придружи Палмър до наборния пункт на бостънската военна база.

— Ще ти пиша, Лора. Моля те, пращай от време на време някоя картичка, колкото да кажеш, че си взела някой изпит.

— Хайде, хайде, знаеш, че ще ти пиша. Но ти сигурен ли си, че искаш да осъществиш плановете си за Школата за запасни офицери? Защо ти е да оставаш по-дълго в униформа?

— Лора, ако ще те изгубя, допълнителното време е без значение. Поне ще мога да удавя мъката си в Офицерския клуб.

— Няма да ме изгубиш, Палмър. Никъде няма да ходя.

— Е, добре, обещавам да ти бъда верен.

— Моля те, не се излагай. Не искам да бъдеш монах. Няма да е нормално.

От това Палмър тъжно заключи, че тя смята да води активен обществен живот в негово отсъствие.

— Само помни, Лора, никога няма да намериш мъж, който да ти е толкова предан като мен.

Когато подкара към института (вечно щедрият Палмър й подари поршето си), Лора си помисли: „Сигурно е прав. Никой друг няма да ме обича така безрезервно както добрият Палмър.“

Уаймън беше вече в лабораторията и кълвеше на древна пишеща машина. Под очите си имаше тъмни кръгове.

— Добро утро, Лора, как си?

— Леле, поради що сте почти любезен днес, доктор Франкенщайн?

— Хм, странно, че ме питаш — рече Питър Велики и се надвеси над машината. — Днешният ден е забележително събитие в историята на медицината.

— Само не ми казвай, че напускаш професията.

Той пренебрегна хапливата й забележка:

— Мис Кастелано, днешният ден бележи официалното приемане на изследователските ми открития. Цяла нощ съм стоял да завърша доклада си.

— Толкова ли си сигурен, че ще го отпечатат?

Уаймън се ухили.

— Скъпа моя, професор Пфайфър е редакторът.

Но през следващите няколко седмици тя откри, че хвалбата на Питър относно авторството му не е съвсем точна. Общоприета практика беше изследователските трудове от всяка лаборатория да носят името на старшия учен. Статията на Питър щеше да излезе като труд първо на Майкъл Пфайфър, после — на Кейт Макдоналд, главния асистент от миналата година, и чак накрая — на гениалния Уаймън. И пак извади късмет, тъй като понякога подобни статии излизат с повече от 5–6 автори.

Американското правителство отпусна изключително щедри суми за работата на Пфайфър и той нае девет асистенти на пълен работен ден, в резултат на което „неговата“ продукция беше внушителна. Дори името на Лора се появи в една от статиите. Макар да се бе отнесла с пренебрежение към възторга на Уаймън от прощъпалника му в печата, самата тя, когато дойде нейният ред, почувства същата еуфория и закопня да я сподели с някого. Мина й дори атавистичната мисъл да позвъни на родителите си, но мигновено я потисна. Кой, по дяволите, го е грижа за мнението на баща алкохолик.

Но знаеше, че Барни ще се зарадва. И беше права.

— Това е само началото, чакат те още хиляди — приветства я той по телефона. — И дано кретенът Уаймън получи язва, като разбере.

„Господи, колко добре ме познава — помисли си тя, когато затвори. — Нищо на тоя свят не би ми доставило по-голямо удоволствие от това да бия Питър Уаймън. И ще го направя!“

Сет Лазаръс слезе от напечения автобус и се озова под жаркото слънце. През лятото дори в седем и половина сутринта Чикаго беше нетърпим.

За щастие имаше да извърви само стотина крачки до вратите на болницата, където в лабораторията по патология се поддържаше изключително ниска температура, за да не се разлагат „пациентите“ — както настояваше да ги наричат настойникът му професор Томас Матюс. („Когато приключим и ги пратим на погребално то бюро, тогава можеш да ги наричаш «трупове».“)

Това беше третото лято на Сет в „дома на смъртта“, както го наричаха някои от лекарите. Тук той именно се научи да борави умело със скалпел, да извършва ресекция на тъкан за изследване, да уважава човешкото тяло — живо или мъртво.

Още през второто лято професор Матюс му възложи да прави разрези — първата обща преценка на човешките органи — и дори да определя евентуалната причина за смъртта. Докторът, разбира се, се произнасяше за окончателната диагноза, но в повечето случаи Сет улучваше правилния отговор.

Атмосферата в патологията се различаваше напълно от тази в часовете по анатомия. Тук говореха с полушепот — снишаваха глас от уважение към мъртвите. За разлика от университетската лаборатория, където цареше пълен хаос, а студентите подхвърляха неприлични шеги, за да овладеят смущението, неопитността и страха си.

Сет се чувстваше удобно тук, но през почивките зяпаше през прозореца жените, които минаваха по оживените улици, и се чудеше дали изборът му да прекарва времето си с безжизнените тела върху масите не го определя като „смахнат“.

В университета си имаше оправдание. Вземаше четири пълни години за три, толкова голямо беше нетърпението му да стане лекар. Разбираемо беше, че не отделя време за развлечения.

Но и никога не бе имал истински приятели — нито от единия, нито от другия пол. Колегите му го търсеха единствено по време на сесия, когато изпълваха стаята му и го молеха да обясни сложната материя.

През последните две лета само наблюдаваше със залепен за стъклото нос всичко онова, към което желаеше да се присъедини, но нямаше чувството, че му се полага.

Затова ли бе избрал патологията? За да не му се налага да съобщава на близките, че не може да облекчи страданията на скъпия им човек?

Една юлска утрин шефът попита Сет дали ще обядва в стола:

— Ако ще ходиш, вземи ми, моля те, един брой „Трибюн“ от павилиона. На спортната страница има статия за дванайсетгодишния ми син. Той е ас в Младежката бейзболна лига. Вчера изиграл третата си успешна игра.

— О, честито — отвърна Сет и добави бързо: — Само един брой ли, сър?

Възрастният човек се усмихна благо:

— Сет, колко пъти трябва да ти повтарям да ме наричаш Том — да не си разносвач тук? И да, един брой ще е достатъчен. Жена ми сигурно е взела цяла дузина.

— Добре. Благодаря, ъ-ъ, Том.

По пладне асансьорът бе препълнен със сестри, копнеещи за обяд, и лекари, копнеещи за тях.

Сет слезе на партера, отиде до павилиона, купи вестника и тъкмо започна да прелиства един брой на „Ню Йоркър“, забеляза да минават група хубавички сестри.

Една от триото се обърна към него и извика: „О, боже!“ Усмихна се и нещо повече, извика неговото име:

— Сет, Сет Лазаръс — не мога да повярвам. Ти ли си, наистина? Ей, представяте ли си, това е момчето, за което ви говорех — обърна се тя към приятелките си. — Завърши нашата гимназия за три години и вижте — вече е лекар!

Едва сега Сет се усети, че не е свалил бялата лабораторна престилка, а на ревера й беше закачена пластмасова табелка с подлъгващото „д-р Лазаръс“.

— О, господи, не мога да повярвам, че това наистина си ти, Сет — продължаваше да бръщолеви момичето. — Обзалагам се, че не ме помниш. Пък и от къде на къде ще ме помниш? Карах за втори път курса по основи на химията, за да постъпя в училището за медицински сестри, а ти помагаше на всички, на мен най-вече, в лабораторните опити. И виж — наистина станах сестра.

Сет не беше свикнал на такова внимание. Той онемя, но не ослепя. Вгледа се бързо в табелката с нейното име. И събра цялото си умение за първата си стъпка на кавалер:

— Е, как ще забравя Джуди Гордън, момичето със сублимиращия поглед.

Трите сестри се закискаха.

— Какво значи това? — попита едната.

— Ами това всъщност е химичен термин. Означава, че се изпарявам под погледа й — отвърна Сет, смутен от непреднамерено надутото си изказване. Джуди се усмихна.

— Поласкана съм, че ме помниш, Сет. Междувременно запознай се с приятелките ми Лилиан и Меги.

— Много ми е приятно. В кое отделение работите?

— Голямото „Р“ — отвърна Джуди мрачно.

— В раковото сигурно е тежко — кимна Сет. — Предполагам, че малко пациенти си отиват през вратата, през която са влезли.

— Така е — съгласи се тя. — Понякога е много потискащо. Сестрите на нашия етаж се сменят непрекъснато. Ами ти, Сет?

— Аз съм в лабораторията по патология. И между другото, не съм лекар още. Тук съм само за лятото.

През целия диалог Сет напрягаше безумно мозъчния си апарат. Това беше неговият шанс и не биваше да го пропуска.

— На обяд ли отивате? — попита той.

— Не, току-що свършихме — отвърна Джуди разочаровано. — Трябва да се връщаме след минута. Но може да се видим друг път.

— Утре на обед?

— Чудесно — усмихна се Джуди Гордън.

Трите се запътиха към асансьора и тя извика:

— Ще те чакам пред павилиона за вестници около дванадесет и петнадесет. Става ли?

Той махна с ръка за потвърждение. В следващия миг асансьорът ги погълна.

За момент Сет остана онемял. Не само че си спомняше Джуди, но и навремето я харесваше. Само че никога не му стигна смелост да си отвори устата и да я покани на среща.

Както обикновено Сет изчака да премине най-усиленият трафик и тогава тръгна към къщи. В седем и половина се качи в рейс, в който беше сравнително прохладно и имаше място да седне и да чете.

Когато слезе, слънцето вече клонеше на запад и в ранната вечер меките му лъчи галеха поляните и цветните лехи около къщите в скромния краен квартал. Сет познаваше всички съседи по име още от гимназиалните си дни, когато разнасяше вестници. Още помнеше кои домове са щедри и къде точно са стиснатите Скруджовци.

Стигна търговската част, където се намираше магазинът за месо и бакалски стоки на семейство Лазаръс, построен още в 1930 г. Когато мина край витрината, Сет видя, че баща му реже сирене на мисис Шрейбер, и им махна и на двамата. След това заобиколи и отвори вратата отзад на магазина, през която се отиваше до апартамента им на горния етаж.

Майка му го посрещна топло:

— Здравей, скъпи. Какво ново днес?

— Мамо — оплака се той с въздишка, тъй като всеки ден повтаряха все същата песен, — нищо ново не се случва в моята работа. В патологията всички пациенти са мъртви.

— Знам, знам, но може пък да си открил някой нов лек за смъртта. Защо не?

Той се усмихна:

— Ти ще си първата, на която ще кажа. Имам ли време за един душ преди вечеря?

Роузи кимна и се върна в кухнята.

Макар че през лятото водата често намаляваше, дългите горещи душове бяха професионална необходимост за Сет. Дрехите и кожата му се пропиваха от миризмата на смърт и всяка вечер, когато се прибереше от болницата, той се търкаше усилено под водата.

В девет Нат Лазаръс затвори магазина и след пет минути семейството насяда около масата.

— Е, момчето ми, какво ново днес?

— Открих лекарство срещу рака — отвърна Сет е безизразно лице.

— Хубаво — промърмори баща му, чието внимание беше погълнато от колонката с резултатите от последните бейзболни мачове. — Казвам ви, да могат само нашите да вземат друг начален хвърляч, и купата ни е в кърпа вързана.

Окрилен от обедното си преживяване, Сет добави добродушно:

— Открих и лекарство за порок на сърцето, а утре смятам да изобретя нещо, което ще затрие завинаги хремата.

Нат остави веднага вестника.

— Хремата ли казваш? На път си да откриеш лек за хремата?

— Как така точно това те кара да скочиш, а лекарството ми за рака даже не те трогна?

— Синко, ти не си търговец и не живееш на тоя свят.

Имаш ли представа, колко безполезни змийски мехлеми продавам по цяла зима? Ако наистина си надушил нещо, което да свърши работа, ще го патентоваме и ще си отворим монетен двор — обясни мъдро баща му.

— Съжалявам, татко, пошегувах се. Хремата е последното препятствие. Като Луната за астрофизиците. Никога няма да допрем до нея, докато сме живи.

Нат го погледна и се подсмихна.

— Сет, я кажи истината на баща си. Кой кого избудалка, а?

— И двамата пощурявате с вечните си вариететни шеги — отсече мисис Лазаръс. — Кой иска второ?

Нагъваха сладоледения кейк на Роузи (домашно приготвен, не от магазина), когато Сет подхвърли нехайно:

— Всъщност днес наистина се случи нещо ново. Срещнах една бивша съученичка от гимназията.

Роузи наостри мигновено уши:

— Ами! Познаваме ли я?

— Джуди Гордън. Медицинска сестра в раковото от деление.

Нат хвърли дяволит поглед на сина си:

— Сет, само внимавай да не забременее!

— Моля ви. Ще съм ви благодарна, ако не говорите такива приказки пред мен — оплака се Роузи.

— Извинете ме, мадам Кралице Елизабет, но мога ли да ви припомня, че, ако не бяхте забременели от мен, Сет нямаше да го има? — и съпругът й се обърна за потвърждение, към сина си: — Прав ли съм, докторе?

— Да, сър — отвърна Сет професионално. — Мама е, както се изразяват лекарите, мултипарозпа.

— Мога ли да попитам какво ще рече това на нормален език?

— Че си раждала повече от един път, мамо.

Внезапно се възцари тишина. Мъртва тишина. Сет бе припомнил болезнено на родителите си и най-вече на себе си за Хауи.

Хауи беше започнал живота си като по-големия брат на Сет, но не бе пораснал, макар че все още беше жив. Преди много години, докато пътувал на предната седалка в скута на майка си, станала катастрофа. Както шофирал, Нат ударил внезапно спирачки, за да не блъсне едно изскочило измежду две коли дете. И Хауи се озовал притиснат към металната броня под тялото на майка си.

Хауи бе претърпял толкова тежко черепно увреждане, че, макар и да растеше, едва се научи да поглъща храна и да се изправя в леглото сам. Понякога разпознаваше родителите си, а друг път — не. (Кой можеше да каже? Хауи се усмихваше по цял ден.)

Най-накрая трябваше да го отделят в болница. Него, Хауи, когото се насилваха да посещават два-три пъти в месеца, за да не би да го забравят и да повярват, че могат отново да заживеят без сянката на страданието му. (Дали въобще страдаше? Нямаше как да го попитат.)

Хауи — вечен извор на вина, безнадеждно осакатен и същевременно гротескно едър, потънал в самотното си съществуване. Не умираше, макар и да не живееше истински.

Привършиха вечерята и докато Сет помагаше на Роузи да раздигне масата, Нат включи телевизора. За щастие предаваха бейзбол — успокоителното средство срещу вечно терзаещата болка от злощастието на Хауи.

В кухнята, докато Роузи миеше, а Сет подсушаваше съдовете, той попита:

— Как е Хауи, между другото?

— Как ли? Ама че въпрос. Как може да е? Може би, като станеш лекар ще откриеш нещо, което да изцерява увреден мозък.

Този път тя не се шегуваше. Сет знаеше, че майка му живее постоянно с надеждата, че след време някъде лекарите ще изобретят някакво чудо и ще върнат на семейството загубения, но жив син. Междувременно, колкото и да се стараеше, не можеше да обсипе Сет с любов. Защото той не беше Хауи.

Сет можеше да върви и да говори, да се облича и да се храни сам, а Хауи се нуждаеше от помощ във всичко.

Когато свършиха в кухнята, Сет излезе да се поразходи и да проясни мислите си, за да допише статията, която бе донесъл от болницата. Когато се прибра, майка му бе затворила вече вратата на спалнята, а Нат се присмиваше високо на един нескопосан играч от „Къбс“, който бе изпуснал двойно подаване.

Сет видя, че баща му се е отдал блажено на четиридесет и два сантиметровия черно-бял опиат, и реши да не го безпокои. Вместо това се качи в стаята, която в детството беше неговото собствено владение и царство, а сега бе превърната в лаборатория. Включи флуоресцентното осветление над бюрото и потъна в хорските патологии. Това беше неговото средство да забрави Хауи.

— Бих препоръчала салата от риба тон или от пиле — посъветва го Джуди. — Почти не се различават по вкус и подозирам, че наистина са едно и също.

— Защо не поръчаме по една от двете и после да сравним — предложи Сет.

Тя кимна и махна на една сервитьорка да вземе поръчката им.

— И тъй, май доста имаме да наваксваме.

— Сигурно.

Спомняха си минали случки и се шегуваха през цялото време, докато ядяха неразличимите салати. В нейно присъствие той се отпускаше може би защото Джуди беше много спокойна, самоуверена и общителна.

За десерт той си поръча шоколадов сладолед, а тя желе. („Трябва да внимавам, сезонът на банските е все пак.“)

Странно, но Сет не можа да нарисува във въображението си образа на Джуди в оскъден бански костюм, но благодарение на знанията си по анатомия можа да си я представи гола — и това все пак беше постижение.

— У вас ли живееш още? — попита тя, докато допиваха кафето.

— Да. Май не съм много в крак с времето. Живея още с майка си и баща си, но съм тук само за лятото.

— Много жалко — измърмори тя на себе си.

„Кое е жалко? — попита се Сет. Че живея с родителите си или че ще се връщам в Бостън?“

Докато вървяха към асансьорите, той събра смелост и попита:

— Дали ще е възможно да вечеряме заедно някой път?

— Разбира се. Утре вечер?

— Чудесно, утре е чудесно.

— Имам кола, ако мога така да я нарека — рече тя безгрижно. — Поне ме кара, докъдето искам. По кое време свършваш работа?

— Зависи само от мен. Пациентите в патологията не се сърдят, ако си тръгнеш по-рано.

— Какво ще кажеш за шест и половина? Ако има спешен случай, ще ти позвъня в лабораторията.

— Добре, страхотно. Искам да кажа, чудесно — повтори той.

Бяха сами в асансьора. Джуди натисна за петия етаж, раковото отделение, и за осмия — неговата лаборатория.

— Кажи ми, Сет, разстройва ли те работата с мъртвите? Понякога нямаш ли усещането, че полудяваш?

— Не, смятам, че твоята работа е по-тежка. Когато дойдат при мен, страданието им вече е свършило. А ти ги гледаш как умират. Това не те ли потиска?

Тя кимна:

— Да, и всеки ден се прибирам у дома с мисълта, какъв дяволски късмет имам, че съм просто жива.

Обсъдиха същия въпрос, докато вечеряха в Армандовия луксозен ресторант „Норт Раш“, където Сет никога преди не бе стъпвал, а и сега удоволствието не му беше по джоба. Но случаят беше специален.

— Няма да повярваш, че съвсем нормални хора изумяват, когато умира техен роднина. Страхуват се да дойдат, сякаш смъртта е заразна. Семейството се насилва и идва, но приятелите винаги си намират оправдание. Пациентите, за които се грижа, са трогателно благодарни и за най-малката проява на внимание. И аз да съм на смъртно легло, ще се радвам, ако има някой, ако ще да е непозната медицинска сестра — просто да държи ръката ми в последния час. Извинявай за професионалната обида, но истина е, че и лекарите гледат да избягат стига да могат.

Докато я слушаше, възхищението му нарастваше с всяка минута.

— Има всякакви лекари, както има и всякакви сестри — каза той и веднага съжали „По дяволите, сигурно ще ме помисли за голям грубиян.“

— С патология ли смяташ да се занимаваш занапред?

— Честно казано, още не съм сигурен. Първото лято започнах тази работа, защото знаех, че ще ми помогне да вляза в института. После реших, че ще ми даде преднина по анатомия. И наистина научих много тази година.

Скромността не му позволи да каже, че професор Лубар му писа 6+ единственият случай в историята напоследък да се окаже някому такава чест.

— Според доктор Матюс работата ни в крайна сметка може да помогне да се предотвратят някои заболявания, водещи до смърт.

— Това е достойно за възхищение, но не смяташ ли, че пропускаш нещо… емоционалната страна, с която медицината ни привлече най-напред? — тя въздъхна и продължи: — Мисля, че няма по-голямо възнаграждение от благодарността на пациент, към когото си се отнесъл с внимание.

„Това е доста явно очерняне на работата ми, помисли си той. Но смея ли да се защитавам?“

И за втори път през последните два дни се чу да произнася думи, продиктувани от импулс, който явно не можеше да контролира:

— Може би се страхувам. („Да пукна, ако знам защо го казах.“)

— Да не загубиш пациент ли? — попита тя. — Зная, че много лекари изпитват същото. Съвсем човешко е, Сет.

— Не от това ме е страх — призна отново той, — а от… от… страданието. Мисля, че патологията ми харесва, защото, колкото и да е страдал болният, всичко вече е свършило. Може целият да е обхванат от карциноми, но не чувства нищо. Струва ми се, че не бих понесъл да, гледам как пациентът се мъчи от болка или е прикрепен към апарат, който поддържа дишането му, но останалата част от него е мъртва. Сигурно нямам куража да стана истински лекар.

Докато Джуди го караше към къщи, Сет все повече се убеждаваше, че страда от рязко психично отклонение, от някакъв вариант на синдрома на Жил дьо ла Турет, под чието въздействие изрича неща, които съзнанието му не може да потисне. Откровени неща. Но кога, по дяволите, откровеността е впечатлявала момичетата?

Когато наближиха последната автобусна спирка, той реши, че е най-добре да я освободи от страхливото си присъствие.

— Благодаря ти, Джуди, оттук вече мога да се прибера и пеш.

— Не се притеснявай. Нищо не ми струва да те оставя две-три преки по-надолу.

Той кимна и тя измина останалия път в мълчание. Спря пред магазина на родителите му, чиято витрина беше осветена единствено от неонова реклама за „Бирата Шлиц, донесла слава на Милуоки“.

— Благодаря ти, че ме докара — рече той. — Ще се видим в болницата.

— Не, Сет — възрази тя. — Няма да те пусна така лесно.

Сет откри с изненада, че страстта може да компенсира липсата на опит. Джуди долени устни до неговите, а той я обви с ръце и я прегърна силно, докато се целуваха.

След миг, когато се изправиха, за да си поемат дъх, той попита:

— Може ли да повторим това някой друг път?

— Кое, вечерята или безсрамната ми инициатива?

— Да не би да са взаимно изключващи се? Във всеки случай по-добре да те предупредя. Следващия път първата стъпка ще е моя.

— Чудесно. Кой знае докъде може да ни доведе това. Лека нощ, Сет, и още веднъж ти благодаря.

Ако родителите му не спяха, щеше да затанцува бурно по стълбите до третия етаж, подражавайки на Фред Астер.

Ако някога съставят списък на американските градове, най-непривлекателни през месец август, Бостън със сигурност ще е в първата десетка. Естествено в лабораторията на Пфайфър имаше климатична инсталация за поддържане на подходяща температура. Но във Вандербилт Хол нямаше. Съвсем логично. Някои екземпляри не бива да се затоплят прекомерно, защото са незаменими. А лабораторни практиканти — под път и над път.

Докато се трудеше до късно нощем, Лора започна параноично да си въобразява, че Пфайфър очевидно разчита на времето, за да удължи изследванията си, като примамва любимците си, колкото е възможно по-дълго, в прохладната и удобна лаборатория.

Отначало я измъчваше съвестта заради Палмър и се успокояваше, че поне няма война. Въпреки това съзнаваше, че той ще пропилее едни от най-хубавите си години в лъскане на ботуши, чистене на пушки, а може би и на тоалетни, макар че не беше сигурна дали това влиза в задълженията на офицерите.

След това започна постепенно да се убеждава, че в крайна сметка така ще е най-добре и за двамата.

И тръгна отново по срещи.

Отначало само на пица и бира с някой колега от лабораторията. (Но никога с Уаймън, разбира се. Той обаче така или иначе не общуваше с простосмъртни студенти.)

Отиде на попконцерт на брега на река Чарлс с красавеца Гари Арнълд, невролог първа година. Като хиляди други двойки те седяха на одеяло на земята, пиеха вино от термос и слушаха музикалните специалитети от най-новите мюзикъли на Бродуей, както и няколко класически парчета, до едно изпълнени от легендарния Артър Фидлър. Когато станаха заедно с всички други за тържествения финал — възторжено изпълнение на националния химн, Гари обгърна с ръка Лора и я притисна до себе си. Беше чаровен, висок и с чувство за хумор. И може би най-важното, беше до нея. А тя се чувстваше самотна. И така, приключиха вечерта в апартамента му на Фенуей.

На следващата вечер Гари се отби в лабораторията, за да провери дали Лора е наясно, че той не желае „сериозна връзка“. Тя го увери, че никога и през ум не й е минавало да надхвърля границите на приятелството. Знаеше много добре, че той заминава за Уискънсин в началото на септември.

— Виж какво, Гари — обясни тя откровено като на приятел. — И мене ме сърбеше, и тебе те сърбеше. Когато се събудихме, вече нищо не ни сърбеше. Това беше всичко и повече нищо не може да има. Чао и успех в живота!

Вътрешно бесен, че Лора го е отрязала, Гари излезе от лабораторията с гордо вдигната глава и измърмори нещо от рода на „Майната ти, курво“.

Другите й летни авантюри не бяха нито толкова важни, нито толкова страстни. Което чудесно я устройваше.

Понякога, ако останеше до по-късно й се обаждаше Барни (след единайсет, когато е по-евтино). Обикновено звънеше от уличен телефон в Канарси или друго някакво забравено от Бога място и винаги разказваше забавни случки с клиентите си. Като онази с проститутката, която му предложила да плати в натура.

— Звучи по-интересно от медицината. Защо не помислиш за смяна на професията?

— Благодаря ти, Лора. Цял живот съм си мечтал да прекарвам нощите на крак — след това смени тона си с бащински: — Което ме навежда на въпроса, защо, по дяволите, работиш по това време? И каторжниците не си дават толкова зор. Защо не се прибереш да се наспиш?

— Благодаря ви, доктор Ливингстън. Така съм капнала, че май точно това ще направя. Лека нощ!

Тя затвори, отиде да се измие и тъкмо се канеше да си върви, чу раздразнения глас на Питър Уаймън:

— Кастелано, търсят те по телефона — пак. Да не съм ти частна секретарка?

Лора се поколеба за минута. Ако е Палмър, не е във форма за никакви разговори. Кой друг би могъл да звъни почти в полунощ?

— Ало?

— Здрасти, Лора. Ханк Дуайър е.

— Ханк — щастлива въздишка на облекчение, — какво става с теб?

— Опитах се да те открия във Вандербилт. Оттам ми казаха, че сигурно си тук.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Не, не, напротив. Имам нужда да поговоря с някого — и тогава Ханк съобщи: — Вече съм баща, а Черил — майка.

— Страхотно! Здрави ли са всички?

— Да, Deo gratias[3]. Но, Лора, аз съм изумен. Те са две! Имаме близнаци! Не знам какво да правя.

Лора определено не знаеше какво се очаква тя да направи.

— Ханк, когато цялата тълпа се събере наесен, ще го отпразнуваме с гръм и трясък.

— Това ще е много хубаво — отвърна той с изненадващо сериозен тон. — Но има нещо по-важно, заради което ти се обаждам. Ти си католичка, Лора, нали?

— По семейна традиция. Но ако простиш непочтителността ми, Ханк, палила съм повече цигари, отколкото свещи.

Ханк целенасочено упорстваше:

— Лора, ще дойдеш ли с мен на църква?

— Тази вечер?

— Разбира се. Бог прати тази нощ чудо и кой съм аз, че да чакам до утре да изразя благодарността си?

— Добре, Ханк — рече тя меко. — Ще ми бъде драго.

— Ей, браво. Наистина се радвам. Слушай, на Черил майка й е тук и мога да взема нейната кола. Ще бъда при теб след секунда.

Стояха в огромната пуста катедрала на Светия Кръст. Тоест Лора стоеше, а Ханк се молеше на колене. Докато той беше потънал в молитва, Лора потъна в мисли.

„Защо не съм религиозна съжаляваше тя вътрешно. Не църковно-религиозна. Просто ми се иска да можех да вярвам в някакъв Висш Разум, който да ми помага да се оправям в живота, да ми казва кое е правилно и кое не. А сега се давя в море от съмнения. О, Боже, да можех да вярвам като Дуайър.“

Докато й пожелаваше „Лека нощ“ пред общежитието, Ханк така преливаше от радост, че я прегърна.

И Лора не се усъмни, че по чиста случайност, когато я пусна, ръката му се допря до гърдите й.

[1] Да живее кубинският народ! (исп.) — Б.пр. ↑

[2] Ах, не ме питай! (исп.) — Б.пр. ↑

[3] Слава Богу (лат.). — Б.пр. ↑

19.

Втори курс започна с вода и завърши с кръв.

Първото събитие (нефигуриращо в учебната програма) беше кръщаването на двете дъщери близначки на Ханк и Черил Дуайър — Мари и Мишел. Барни и Лора седяха на първия ред в църквата, докато свещеникът поръсваше със светена вода челата на момиченцата и всеки път напяваше монотонно, че ги кръщава „в името на Отца и Сина и Светаго Духа. Амин“.

Беше краят на септември и вече повече от година учеха медицина, без да са видели жив пациент. Оставаха още осем месеца скучна теория, преди да навлязат напролет в истинската материя — въведение в клиниката и физикална диагностика. Успокояваха се, че това ще е последната зима на тяхното недоволство. През пролетта щяха да се срещнат най-сетне с болните. Но засега все още не знаеха какво представлява истинската медицина.

Лора получаваше всеки ден писма от верния до гроб Палмър, преминал вече началното военно обучение и „натрупал повече мускули от Тарзан“, но те не облекчаваха самотата й. Животът й в обществото се изчерпваше с това да отблъсква шествието от похотливи стажанти и лекари, а от време на време дори някой женен хоноруван преподавател, жадуващ за малко приключения. Чудеше се как ли чувствената мис Андерсън се справя с цялото това сластолюбиво настъпление.

Барни никак не й помагаше. Даже беше минал в противниковия лагер. Невероятно, но в новия първи курс приеха рекорден брой жени — шест, сред които и лъчезарната китайка Сюзън Сианг.

Барни разбираше от хубаво. Отношението на Сюзън към мъжете напомняше за старите традиции на Изтока. Какво разнообразие след всички тези безмилостно амбициозни медички! Влюбен до уши, би било меко казано за Барни. Той бе напълно упоен от уханието на лотос и жасмин.

Лора, макар и подсъзнателно раздвоена, се съгласи, че приятелят й си е намерил „идеалната половинка“.

Барни започна пръв разговора:

— Тя е различна, Кастелано. За нея аз съм абсолютен връх.

— Разбира се. Че тя няма и метър и половина.

— Не се подигравай. Не познавам друго момиче, което да е толкова… толкова женствено. Знаеш ли как е „обичам те“ на китайски?

— Не, Барни, но ти сигурно знаеш.

— Позна! Уо ай ни. И Сюзън ми го казва най-малко трийсет пъти на ден. Кара ме да се чувствам като Адонис, бебето Рут и Айнщайн, взети заедно.

— Това е доста тежък багаж за носене, Барни, дори за човек с твоето самочувствие. Но сигурно, когато егото ти се измори, тя ти го масажира.

Но Лора завиждаше на мис Сианг не само за това, че безспорно бе завладяла ума на Барни, а най-вече, че беше намерила мъж, когото да боготвори.

За разлика от нея Лора бе израсла с амбицията да надмине пола си, да подобри общественото си положение, да бъде ценена заради самата нея.

А това никак не облекчаваше самотата й.

Прекрасната мис Сианг купи електрически котлон, за да приготвя на Барни вечеря, след като двамата приключеха дългия ден в лабораториите и класните стаи.

Въпреки това тя рядко обсъждаше бамбуковите вейки и хранителните качества на соята. Сюзън можеше да говори с часове за лечебните традиции на народа си, водещи началото си от „Ней Дзин“, класически труд по вътрешни болести, написан около две хиляди години преди Хипократ.

Обясни на Барни и принципа на И Дзин. Цялата природа била изградена от две противоположни космични сили: Ин — женското начало, меко, пасивно, тъмно, празно, и Ян — мъжкото начало, осветяващо, стабилно, съзидателно, творческо. Ин е земята, Ян — небето. Ин значи студ, мрак, болест, смърт, Ян — топлина, светлина, сила, здраве, живот. Ако тези две сили са в хармония в тялото, преобладава здравето. Ако не са, настъпва дисхармония, болест и смърт.

Разказа му и за най-загадъчния феномен — явлението, наречено „Ки“, което разграничава живота от смъртта.

Барни отпи от оризовото вино, погледна я любящо и рече:

— Така си се ошлайфала по медицина, че вече можеш спокойно да практикуваш.

Сюзън се усмихна свенливо:

— В Китай може би да. Но щом съм тук, трябва да изуча вашите методи, а те са много странни. Днес говорих с твоя професор Лубар за акупунктурата и той ми каза „да забравя за тези глупости, защото нямали анатомично основание“. Как тогава ще обясни, че всяка година милиони хора оздравяват благодарение на акупунктура?

— Не знам — призна Барни. — Може би защото не преподават „Ки“ в Харвард.

Семейството й бе дошло в Сан Франциско от Шанхай през Хонконг в 1950 година. Почти незабавно баща й започнал просперираща практика сред жителите на китайската колония, които тачели мъдростта му и не изисквали да им показва дипломата си. Тъй като лекарствата му били билки и растения, не се нуждаел от разрешително, за да ги предписва.

Сюзън, най-голямата от трите дъщери, наследила бащината страст да лекува, но искала да разшири хоризонта си отвъд авеню „Грант“, центъра на китайския квартал в Сан Франциско. Записала първо колежа в Бъркли, който завършила с отличен по биохимия, а после решила да отиде в Харвард, по-точно в царството, чийто самозван император беше Барни Ливингстън.

Трябваше да благодари на спортния си рефлекс, че успя да я улови, преди да се е явила конкуренция. Тъкмо седеше в преддверието на Вандербилт Хол и слушаше как Бенет Ландсман описва вдъхновено подводния си лов на съкровища, когато хвърли поглед към записващите се първокурсници и съзря миниатюрната мис Сианг, която се бореше с обемист куфар.

Без да обели и дума, той се обърна, прелетя до другия край на салона и предложи услугите си в качеството на разносвач.

Два часа по-късно въведе Сюзън в най-добрия китайски ресторант в Бостън — този на Джойс Чен.

А докато се приберат във Вандербилт, реши, че или ще стане „Ян“ на нейния „Ин“, или ще умре.

Това беше годината, когато всеки от тях щеше да се разболее от смъртоносна болест. Пръв се поддаде Ланс Мортимър:

— Барни, може ли да поговорим?

— Тъкмо вечерям — и Барни привлече със съответен жест вниманието на съседа си към приятелката си от Изтока, която сервираше вечерята от тенджерата, димяща на бюрото.

— Извинявай, че те прекъсвам, Сюзи, но нали няма да се разсърдиш, ако разменя две приказки с Барни? Ужасно важно е.

Тя кимна и Барни с въздишка на раздразнение излезе в коридора, където Ланс му сервира странния си проблем:

— Пипнал съм го, Барни. Какво ще правя сега?

— Какво си пипнал? Говори разбрано, ако обичаш.

— Как да говоря разбрано, като ще мра.

— Доста здрав ми изглеждаш — отвърна Барни с надеждата да го успокои и да го отпрати.

— Но не съм, не съм — възрази Ланс. — Имам тератом на тестиса.

— Беше ли на лекар?

— Не е необходимо. Имам всички симптоми според проклетия учебник. И това, което решава окончателно въпроса е, че болестта е най-разпространена сред мъже на двадесет и четири години. Рожденият ми ден беше преди седмица и докато разрязвах тортата, почувствах първите болки. Веднага проверих. По дяволите, сигурно ще се наложи да ми направят орхиектомия, а може и скротектомия, а нищо чудно вече да е твърде късно. Ливингстън, ти трябва да ми помогнеш.

— Ланс, ако ме молиш да ти отрежа тестисите, не мога, докато не се посъветваш със специалист. Между другото, сети ли се да идеш в студентската поликлиника?

— Господи, не. Много е неудобно. Дявол да го вземе, ако трябваше да се разболея от рак, не можеше ли да не е на половите органи? До утре вечер, цял Бостън ще знае, че ще запея в стил кастрато. Ако въобще оживея.

Макар да нямаше още официално разрешително да практикува, Барни прецени, че е достатъчно компетентен, за да се справи специално с това заболяване.

— Добре, Ланс. Сега искам да се прибереш в стаята си, да вземеш два буферина и да правиш постоянно студен компрес на тестисите си.

— Нямам буферин. Екседрин става ли?

— В никакъв случай — отсече Барни. — Непременно буферин. Аптеката на „Чарлс стрийт“ работи до късно. Отскочи дотам и вземи голям флакон. Ще мина да те видя около единайсет. Става ли?

Ланс преливаше от благодарност:

— Ливингстън, ако умра, ще завещая всичките си земни богатства на теб. А ако оживея, ще ти подаря една от колите си.

И тъй, колегата му хукна по коридора, а Барни се прибра в стаята и затвори вратата.

— Извинявай, Сюзи, но Ланс имаше малък проблем със здравето и трябваше да му помогна.

— И той идва при теб? — възкликна тя с нотка на благоговение. — Сигурно си много мъдър. Баща ми също…

— Благодаря за комплимента — прекъсна я Барни. — Но истината е, че четох за болестта на Ланс това лято. Казва се нозофобия.

— Никога не съм чувала за нея — рече Сюзи, а възхищението й от далновидността на Барни нарасна.

— Разпространена е сред студенти по медицина. Нозофобия буквално означава страх от болести. Причинява се от зубрене на наръчника на Мърк, в който са описани всички възможни редки заболявания на земята. Тази година нозофобията малко или много ще ни засегне до един. Всъщност напоследък нещо ме наболява гръдният кош, та сигурно проявявам признаци на силикотуберкулоза.

Той сви рамене и продължи:

— Епидемията е обхванала целия курс и най-удивителното е, че няма двама души с еднакви оплаквания. Лора например смята, че има ендометриома, което показва, че е по-умна от Ланс, защото заболяването й е доброкачествено и се лекува чрез оперативна намеса. Всъщност от тая нозомания всички сме се превърнали в хипохондрици. Единственият, чиято болест е по-вероятна, е Бенет. Той смята, че има заболяването на Албърт — възпаление на свързващата тъкан между ахилесовото сухожилие и петата. Като се има предвид, че все още накуцва от приятелския мач с адвокатите, нищо чудно наистина да е болен. Във всеки случай, ако до края на седмицата не спра да кашлям, ще се наложи да си направя рентгенова снимка на дробовете.

Сюзън само се усмихна.

— Лора, трябва да ми помогнеш. Ти си ми единствената приятелка.

Тя вдигна поглед от бюрото и видя, че до вратата стои Грети, необичайно разчорлена, а в очите й се четеше ужас.

— Какво има? Какво се е случило?

— Лора — повтори тя жаловито. — Ще се наложи да ми отрежат гърдата.

— Но, Грети, това е ужасно! Кога откри тумора?

— Преди малко, докато се къпех. О, Лора, това е като сбъднал се кошмар!

— Недей прибързва с изводите, Грети. Всички от време на време откриваме някоя малка бучка, която почти винаги се оказва доброкачествена.

Грети обаче седна на леглото и продължи да се вайка:

— Божичко, божичко! Кой мъж ще погледне момиче само с една цица. В крайна сметка, Лора, да погледнем истината в очите — какво съм аз, ако не тяло?

— Слушай, Грети, защо не отидеш на лекар още утре сутринта? Ако искаш, ще дойда с теб.

— Не мога. Имам много важно лабораторно.

— По-важно и от злокачествен тумор?

— Е, както ти самата каза, може, да е доброкачествен. Ще поизчакам да видя как ще се развие.

Лора побесня. Нима тази егоистична хлапачка с големи цици не разбираше, че говори с някой, който страда от сериозно възпаление на яйчниците? „Поне не ходя да досаждам на всички по етажа и единственият човек, с когото съм споделила, е Барни. Той знае какво да прави, в случай че не преживея операцията.“

Налудничавото фантазиране не се ограничаваше в района на Вандербилт Хол.

Напротив, може би с най-голяма сила вилнееше в дома на семейство Дуайър, където болестта на Ханк, съчетана с естествената родителска загриженост, водеше до състояние на нощна полуда.

Щом чуеше някоя от близначките да проплаче, да се изкашля или да кихне, той скачаше от леглото с фенерче и наръчник по детски болести в ръка, опасявайки се от най-лошото. А в редките случаи, когато се възцаряваше тишина, положението беше дори по-трагично, защото тогава Ханк не се съмняваше, че близначките лежат мъртви в креватчето, и се втурваше в стаята им с малък кислороден апарат. В почивките между занятията звънеше вкъщи, за да се увери, че Черил е проверила зенитния им рефлекс.

Когато най-сетне масовата истерия утихна, студентите си извадиха полезен урок. За нещастие този урок след години щеше да им навреди. Защото те, чието основно обучение се състоеше в откриването и разпознаването на симптомите на болестите у другите, бяха затъпили способността си да забелязват собствените си заболявания.

А и един истински лекар никога не прибягва до помощта на колега. Защото болезнено осъзнава колко много въобще се знае за лечението на болестите.

Първият им „пациент“ беше един портокал от Флорида (Калифорния отглежда по-неподходящи заместители на човешка тъкан). Но само за един ден.

След второто упражнение в изкуството да боравят със спринцовки вече им се искаше да има специалност, занимаваща се изключително с цитрусови плодове. Колко бяха смели през първия час, как без опасения и колебания забиваха иглите в позлатените пациенти, вземаха сок или с охота ваксинираха търпеливите плодове с бостънска вода.

На второто упражнение — вземане на кръв — трябваше да изберат партньор измежду самите тях и да си разменят ролите на жертва и мъчител. Този следобед самохвалковци очевидно липсваха. Даже мазохистите и садистите бяха малко, понеже никой не гореше от желание да боде, а после на свой ред да бъде убоден.

Студентите от випуска, наброяващ все още сто и двадесет души, бяха опознали вече ако не характерите си, то поне по-важните си заложби. Сет Лазаръс можеше спокойно да се предложи на търг. Всички искаха да са в екип с него.

Втори в класацията бяха жените, тъй като неопитните лекари от мъжки пол смятаха, че от тях могат да излязат само велики медицински сестри — а това упражнение се явяваше главен елемент от сестринското обучение.

Лора отказа всички покани и накрая предложи да кръстоса игла с Барни. Но той не можеше да си наложи да приеме щедростта й.

— Просто не мога, Кастелано — рече той със съжаление. — Не мога да понеса мисълта, че ще те нараня.

— Аз не се страхувам да нараня Лора — предложи услугите си Бенет. И галантно попита: — Ще ми дадете ли ръката си, мис Кастелано?

Лора се усмихна:

— На драго сърце. Това е единственият шанс да проверя верен ли е слухът, че имаш синя кръв.

Барни, който никога не падаше духом, намери в лицето на Ханк Дуайър достоен партньор с думите:

— Да му боднем с теб по едно!

Това упражнение по венозно инжектиране беше важно за всички, тъй като значителна част от предстоящото им обучение включваше всевъзможна черна работа, като например вземане на кръв за лабораторни изследвания.

Барни подходи към него като към спортно упражнение: когато откриеш жертвата (в случая вената), измери я с орлов поглед и действай решително. За късмет Дуайър беше със светла кожа и ръката му беше нашарена със сини вени като сирене рокфор. Или, другояче казано, като същинска подкожна пътна карта. Но бедният Ханк с душа на светец не можеше да прави на човеците същото, което ловкият му колега беше направил нему.

— Извинявай, ако те заболи, Барни — предупреждаваше той преди всяко свое движение. — Не го приемай лично.

И Барни, който изгаряше от нетърпение да приключи цялата история, трябваше само да го увещава:

— Давай, Ханк, давай! Просто я ръгни тая проклетия!

Думи, за които скоро съжали.

Когато мъчението приключи, преподавателят по вътрешни болести заяви:

— Всички ще имате възможност по-нататък да усъвършенствате умението си, така че не се тревожете, ако не сте придобили още необходимата лекота.

Наистина, както се увериха скоро от личен опит, бъдещите лекари трябваше да вземат толкова кръв, че само ако знаеше, граф Дракула щеше да продаде крепостта си, за да влезе в института.

Тиха нощ, свята нощ,

всички мирно спят.

Само лудите студенти

зубрят и кълват.

По-малко от половината випуск се прибра по домовете за това последно предклинично Рождество. Ако количеството информация, което им оставаше да погълнат беше захар, всички биха се разболели от остър диабет.

За повечето от тях Витлеемската звезда беше не божествен огън на небето, а горяща до полунощ настолна лампа.

Бенет отново пожертва скъпоценните дни за учене и замина за Кливлънд по време на празниците.

Още помнеше първата коледна вечеря, която Хана приготви за него. Суетеше се развълнувано какво и как да сервира.

— Странно и тъжно е, Линк — каза Хершел на единайсетгодишния си осиновен син. — Още преди Хитлер Коледа и Великден често бяха повод за клането на евреи. Баща ми винаги е отбелязвал каква ирония има в това. За нас Исус е бил просто едно добро еврейско момче, което би се отвратило от всичко, извършвано в Негово име.

— Хората знаят ли го това, тате? — попита Линк, който се чудеше дали това не е поверително сведение.

— Би трябвало — отвърна Хершел, — но повечето предпочитат да не го знаят, защото обърква интересите им.

— И мен ме обърква — призна момчето. — Дори не разбирам съвсем разликата между евреи и християни.

— Защото имаме много общо — намеси се Хана. — В крайна сметка Старият завет повелява „да обичаме ближния си като себе си“.

— Това е точен цитат — допълни Хершел, който като млад беше принадлежал към ортодоксалния юдаизъм и знаеше почти цялата Библия наизуст. — Левит, глава 1.9, стих 18.

— Тате, ако Бог е справедлив и наказва виновните, както казва мис Хейс, учителката от неделното училище, защо е позволил да загинат толкова хора от вашия народ? Защо е позволил моят баща да…

— Това — призна Хершел — е нещо, върху което аз самият разсъждавах, докато бях в лагера и гледах как отвеждат роднините ми, а най-вече, след като аз самият оцелях. Чудех се: нима Бог е родител, който проявява предпочитания?

— И намери ли отговор?

— Отговорът, момчето ми, е: Кой съм аз, че да задавам такъв въпрос? Не трябва да се осмелявам да питам Бог защо братята ми загинаха. Трябва само да живея така, че да оправдая подарения ми живот.

От някогашната му дълбока набожност бе останала само една простичка церемония в навечерието на Йом Кипур. Палеше свещ — само една самотна свещ — в памет на загиналите поради причина, която надхвърляше неговото разбиране.

— Този пламък гори и за баща ти, Линк.

Думите дълбоко трогнаха момчето.

Като заключение на краткия ритуал Хершел произнесе напевно еврейската погребална молитва.

Странните и печални думи и вълнението, с което баща му се молеше, омаяха момчето.

— Какво е това? — попита то плахо.

— Традиционната еврейска молитва за мъртвите — обясни Хана.

Линк се замисли и след малко се обърна към Хершел:

— Ще ме научиш ли да я казвам?

— Няма защо да те уча. Написана е на английски от другата страна на листа. Ето, виж — „Да се слави и свети името Господне…“

— Не — настоя Линк. — Искам да я казвам на свещения език.

— Доста трудно е — рече Хана, трогната от отношението му.

— Скъпа — поправи я Хершел, — това е единствената молитва, която винаги се изписва фонетично и с английски букви, за да могат да я казват и тези, които не четат иврит.

Той отгърна молитвеника си на последната страница и го подаде на Линк:

— Хайде, кажи я за баща си. Ако се затрудняваш, ще ти помагам.

Но Линк я прочете гладко: „Yisgadal ve yiskadosh sbmei raboh“. А след това поиска да узнае какво означава.

След като прочете превода, зададе още един въпрос на Хершел:

— Защо в молитвата не се споменава името на мъртвия? Цялата е в прослава на Бога.

— Защото, ако помним неговото име, Той ще си спомни всички останали.

Но странната атмосфера, в която растеше Линк, пропита с любов и същевременно чужда, често пораждаше у момчето объркване. Особено след като настоя да промени името си така, че да е и на двамата му бащи. „Бен“ се оказа идеалното разрешение, тъй като не само беше съкратено от Бенет, но и на иврит означаваше „син“.

— Какъв точно съм аз, тате? — попита той веднъж Хершел.

— Не те разбирам, Бен.

— Ами понякога децата в училище ме питат дали съм евреин, след като вие с мама сте евреи. Други пък казват, че било невъзможно, защото съм негър. И нещата съвсем се оплитат. Понякога се чувствам толкова объркан, че само ми се иска да се прибера в стаята си и да се затворя.

Хершел помисли и не намери еднозначен отговор. Накрая просто каза:

— Тук сме в Америка. Можеш да бъдеш всичко, което поискаш.

— Какво ли имаше предвид? — Хершел попита Хана, когато си легнаха вечерта. — Да не е имало инциденти?

Хана само сви рамене.

— Хана, когато ме гледаш така, знам, че криеш нещо.

И тогава тя му каза, подчертавайки, че това са само заключения, които е извадила от държането на Бен и от случайни забележки. Предполагаше, че е имало размяна на обиди и даже на юмруци. Даже в такава привилегирована среда синът им се бе натъкнал на фанатизъм. И причините за това бяха две.

— А и не са само goyim[1] в училище. Превзетият ти брат и компанията му не са по-стока. Бен не го канят на коледните тържества у съучениците му, нито на баловете в двореца на брат ти. Когато го заведе да играе тенис в клуба на брат ти Стив миналото лято, другите щяха да получат истеричен припадък. Линк няма истински дом.

— А ние какви сме тогава, питам те?

— Двама възрастни хора, които остаряват. Какво ще стане с него, когато си отидем?

— Да не предлагаш да го върнем в Джорджия? — попита Хершел шеговито.

— Не, просто отбелязвам факт. Синът ни е прекрасен. Той е най-доброто и обичливо дете, което познавам.

— Да, трябва да го подготвим, да го възпитаме силен…

— За какво? — попита Хана.

— Защото не само е негър, но в известна стенен е и евреин. И за това ще трябва да плати внушителна цена на света.

Беше неизбежно. Животът на Бен в дома на семейство Ландсман представляваше постоянно преживяване наново на страшния геноцид. Усещаше се във въздуха, в изречените и премълчани думи.

Веднъж Бен помагаше на Хана да раздигне масата в кухнята.

Когато тя нави ръкавите си, за да измие съдовете, той видя татуировката на ръката й.

— Какво е това? — попита той простодушно.

— Просто един номер — Хана опита да отклони темата.

— За какво ти е този номер? — упорстваше младият Бен.

— Да речем, че така нацистите ни държаха под отчет.

— Това е ужасно! Защо не отидеш на лекар да ти го махнат?

— Не, миличък — Хана се насили да се усмихне. — Аз оцелях и винаги ще го пазя. Това е щастливото ми число.

Сет Лазаръс взе цели три дни отпуск и замина за далечния Чикаго.

Реши, че се справя добре по всички предмети и може да си позволи да жертва няколко стотни от успеха си, за да посети Джуди. Възнамеряваха да прекарат възможно повече време сами, като същевременно вечерят и в двете семейства.

Мистър и мисис Лазаръс бяха на различно мнение:

— Безспорно е хубавица — заяви Нат. — Кой би си помислил, че нашият малък Сет ще доведе вкъщи Рита Хейуърт?

Роузи не беше толкова ентусиазирана:

— Наистина ли мислиш, че е за него, Нат? Той е толкова стеснителен, а тя е… дръзка. Не видя ли как държи ръката на Сет? Пред очите на собствената му майка го хваща за ръка. Струва ми се, че това момиче е твърде лекомислено за него.

— Той е на двайсет и една години, Роузи. Ще става лекар. Остави го да се вслуша в сърцето си със собствения си стетоскоп.

— Не си съгласен с мен, така ли?

— Кога не съм се съгласявал с теб?

— Винаги си се съгласявал.

— Е, тогава случаят е изключителен, защото определено съм на различно мнение.

Семейството на Джуди беше значително по-единодушно. След като прецени кавалера на дъщеря си, Саймън Гордън се произнесе с професионална метафора:

— Той е двайсет и четири каратов. Абсолютно.

— Джуди казва, че всички в болницата го смятат за гений — добави гордо мисис Гордън. — Какъв прекрасен зет!

— Ей, почакай малко, още не й е предложил.

— По този въпрос не се притеснявай. Ако той не предложи, тя ще го направи.

Сет и Джуди прекараха дълго време прегърнати страстно пред магазина на семейство Лазаръс.

— Запазих стая в „Сонеста“ за утре. Все още не си се отказала, нали? — прошепна Сет.

Джуди отговори също шепнешком:

— Иска ми се да беше и тази вечер. Защо не заминем още сутринта, да използваме възможността докрай?

— Чудесно. Ще кажа на нашите, че се налага да летя с по-ранен самолет.

— Много ранен, Сет. Моля те.

В девет сутринта на следващия ден тя вече го очакваше лъчезарно усмихната. Сет прибра малкия си куфар в багажника на колата й. Махнаха за довиждане на родителите му и отпътуваха към летище О’Хеър.

Часът беше необичаен дори за режима на туристическите хотели. На рецепцията ги посрещнаха с извинение:

— Доктор и мисис, А. Швайцер…? Да, имаме резервациите ви, но ви очаквахме чак следобед.

— Самолетът му кацна по-рано — побърза да обясни Джуди. — Попътни ветрове.

Администраторът, научил се през дългогодишната си практика да контролира лицевите си мускули, само каза:

— Аха. Тогава, ако нямате нищо против да почакате, момичетата чистят в момента стая 209.

— Чудесно — рече Сет, като придаде на гласа си плътно басово звучене (почувства някак, че на един доктор, кандидат за Нобелова награда, му приляга да говори с по-дебел глас). — Ако не възразявате, ще качим веднага багажа си.

Застанаха пред отворената врата на стаята и загледаха с нетърпение как две камериерки сменят мудно чаршафите на леглата.

— Ей сегичка свършваме — рече едната и се ухили многозначително. — Младоженци ли сте?

— Личи ли ни? — попита Сет стеснително.

— Винаги отгатвам — отвърна камериерката с неприкрит намек. — Пристигнат ли туристи, които нямат изморен вид след полета, значи са на сватбено пътешествие. Е, почти свършихме. Само не забравяйте да сложите на вратата табелка „Не ни безпокойте“.

Сет се чувстваше малко неспокоен, но не и уплашен. Беше признал на Джуди, че е девствен, а тя също толкова, открито бе споделила за „опита си“. Младият стажант-лекар, с който ходела миналата година, я убедил във вечната си любов. Връзката им продължила, докато работел в болницата, а когато заминал за Тексас, изпратил оттам „обяснително“ писмо.

— Не се тревожи — прошепна Джуди на Сет. — Всичко ще стане естествено.

— Не се тревожа. Освен това съм чел „Любов без страх“.

— Откровено казано, Сет, никоя книга не може да опише красотата на преживяването.

— Толкова хубаво ли беше с приятеля ти?

Тя поклати глава:

— Не, скъпи. Но зная, че с теб ще бъде прекрасно.

Обядваха в кафенето на хотела. Сет унищожи два сандвича и огромен резен лимонов сладкиш.

Към средата на обяда той придоби замислен вид.

— Тревожи ли те нещо? — попита Джуди.

Той кимна:

— Искаш ли да излезем малко с колата, Джуди?

— Разбира се. Къде?

— Ще видиш, когато пристигнем.

Качиха се в колата, Сет извади от джоба на сакото си карта и започна да насочва Джуди на запад. След около половин час излязоха на тесен селски кръстопът.

— Сет, това място е абсолютно затънтено. Защо си толкова тайнствен?

— Искам да видиш един човек, Джуди — отвърна той със странна нотка на тъга. — Брат ми.

— Никога не съм знаела, че имаш…

— Да — пресече я той. — Старая се да не мисля за него.

Тя продължи да кара според указанията му, а недоумението й прерасна в мрачно предчувствие.

Най-накрая Сет й посочи да завие вдясно и каза:

— Ако ще бъдем близки, трябва да научиш всичко за семейството ми.

Паркираха колата в двора на детския дом „Свети Йосиф“ и там ги посрещна румена монахиня към шейсетте.

— Честита Коледа, Сет — поздрави тя топло. — Зная, че бързаш да видиш Хауи, затова ще ви заведа веднага.

Тръгнаха по един коридор на няколко крачки след монахинята. Когато заизкачваха широка каменна стълба, безпокойството на Джуди нарасна.

— Сет — прошепна тя. — Какво му има?

— Ще видиш — отвърна той тихо.

Сестрата посочи една врата:

— Сигурна съм, че ще ви се зарадва — и добави, като се отдалечаваше: — Ще бъда в детската стая, ако ви потрябвам.

Сет изчака да останат сами и обясни на Джуди:

— Надявам се, че няма да се разстроиш. Но ако не видиш Хауи, никога не би могла да ме разбереш.

Върху леглото в кабинката, която минаваше за стая, лежеше мъж, или много едро момче. На Джуди й беше трудно да определи кое от двете, — облечено в нещо подобно на бебешка пелена. Да се опише като слабо, би било меко казано. Беше мършаво и ребрата му се брояха през бледата прозирна кожа. Приличаше на жив труп. Лежеше облегнато назад, мяташе главата си встрани, погледът му беше мътен, а по брадичката му се стичаше слюнка.

Въпреки болничния си опит Джуди не можа да не потрепери.

— Здравей, Хауи — каза Сет нежно. Момчето дори не се извърна да го погледне.

— Чува ли? — попита Джуди, колкото може по-тихо.

— Мисля, че да… малко. Но не разбира думите. Настъпи тишина, нарушавана единствено от клокочещия звук, който издаваше Хауи.

— Защо е толкова слаб? — попита Джуди. — Дори ако не може да преглъща, защо не го сложат на система?

— Нарочно — обясни Сет, като се опитваше да владее чувствата си и да говори с клинична безпристрастност. — Държат го слаб, за да могат да го вдигат две сестри, когато се наложи да вършат всички процедури, като… сменяне на чаршафи, бръснене…

— А пелената?

— На двайсет и пет години е, но все още му е необходима — Сет поклати глава: — Така е от цели двайсет години. Родителите ми правят всичко възможно, за да го държат в частна болница. Ако беше в държавно заведение, досега да не е жив — което може би щеше да е благословия.

В стаята отново се възцари тишина, нарушавана само от звуците, издавани от Хауи. Останаха още няколко минути — Сет, загледан в брат си с изражение, което тя не можеше да разгадае. Накрая той рече:

— Хубаво е, че се видяхме, Хауи. Пази се.

По пътя обратно и двамата мълчаха. Той се питаше какво ли мисли тя. Тя се мъчеше да отгатне защо той държи тя да знае.

Накрая Джуди попита:

— Опасяваш се, че е наследствено ли?

Той поклати глава:

— Не е. Претърпял е пътна катастрофа, когато бил на четири години. Ударил се в металната броня на колата.

Тя замълча, докато поглъщаше информацията.

— А ти къде си бил тогава?

— Безопасно сгушен в утробата на майка ми.

— Аха — рече тя. Тонът й издаде, че е разбрала. — И сега се чувстваш виновен?

След моментно мълчание Сет отвърна съвсем тихо:

— Да. Лудост е, но не мога нищо да направя. Изпитвам глупавата вина, че живея в действителния свят, а той е прикован в онази стая завинаги. А и родителите ми сякаш влошават нещата с отношението си към мен. Знаеш ли, понякога наистина ми се е искало да съм на мястото на Хауи — Сет зарови лице в дланите си, за да прогони образа от мисълта си. След това продължи с все още извърнат настрани поглед: — И знаеш ли кое е най-смешното? Той е по-силен от мен. Като малък например боледувах от астма, а проклетият Хауи има телосложение на бик. Той ще ме надживее.

— Не бих казала, че въобще е жив. Изпитва ли болка?

— Това наистина е загадка. Лекарите убедиха родителите ми, че нищо не чувства. Но не виждам откъде могат да са сигурни, след като той няма как да ни каже. И просто не мога да понасям консервативните представи за човечност в тази болница. Преди две години, когато тетрациклинът току-що се бе появил, Хауи се разболя от пневмония. Защо трябваше да си правят труда да му осигурят най-новото чудотворно лекарство, само за да удължат… съществуването му?

— Не е редно — съгласи се Джуди. — И между нас да си остане, и в моето отделение става същото. С тази разлика, че на нас ни е известно, че болните от рак се мъчат. Въпреки това лекарите продължават да изпробват едно след друго нови лекарства. Използват пациентите като опитни животни.

— Тогава сигурно и преди си виждала случаи като Хауи?

Тя се поколеба и отговори с болезнена откровеност:

— Не, никога не бях виждала нещо толкова страшно. Изглежда, сякаш вечно ще е така.

Сет кимна тъжно, като се чудеше да рискува ли да сподели с нея тайната, която го изгаряше.

Че един ден ще сложи край на страданията на Хауи.

[1] Християните (евр.) — Б.пр. ↑

20.

Студентите, които през 1959 година се прибраха по домовете си за коледната ваканция, нямаха представа, колко важна ще се окаже за тях новата година. Знаеха само, че ще ги освободят от робския труд в лабораториите.

Не подозираха, че 1960-а ще бъде годината на окупационните стачки в южните щати за прекратяване на расовата дискриминация. Че „туистът“ на Чъби Чекър ще завладее цялата нация. Че Израел ще залови А. Айхман.

Не знаеха, че това ще се окаже годината, в която професор Теодор Майман ще усъвършенства първия квантов генератор, известен като ЛАЗЕР.

Че през ноември ще бъде избран за президент младият Джон Фицджералд Кенеди.

И най-сетне това, което ги засягаше може би най-непосредствено — че ще започнат да се продават първите противозачатъчни.

Предметът беше пропедевтика, целта — да се обучи студентът, работил до този момент само с трупове, епруветки и завързани кучета, как да се справя с пациенти.

Преподавателят, професор Дерек Шоу, носеше стетоскопа си, както първосвещеник носи ордена си, а маниерите му бяха сковани като колосаната му манта.

Започна с описание на същинската процедура по „опознаването“ на нов пациент — ПЧО, или Преглед на човешкия организъм.

Отбеляза, че при заболяванията повече, отколкото където и да е другаде, миналото е истинският пролог — прекараната в детството болест става източник на заболяванията при възрастния човек.

Предупреди ги да не пренебрегват нито една област на физиологичната дейност — нито една система, съд, жлеза или орган. И даде на неопитните новаци много важен съвет:

— Повечето пациенти не са чували медицинските термини за урина, изпражнения, полов акт. Ако задавате въпросите си на строго научен език, може да не ви разберат и да си създадете главоболия. Може да се наложи да употребявате по-вулгарни думи.

„Да, професор Шоу — помисли си випускът единодушно, всички знаем кои думи имате предвид.“

— Значи след като проверим дишането и определим дали няма сърдечно-съдови аномалии, или пък проблеми със стомаха, бъбреците, жлезите, нервната система, психиатричната анамнеза, ще попитаме пациентите имат ли трудности, когато пикаят или когато се чукат.

Най-сетне беше дошъл моментът да пипнат истински пациент.

— Помнете — нареждаше Шоу, — в медицинското изследване няма техника — било то флуорограф, рентген, или дори микроскоп, която да измести човешките сетива. Основните инструменти за диагностика винаги ще бъдат очите, ушите, носът (някои бактерии миришат) и ръцете. И не забравяйте, че в мига, в който докоснете пациента, вие създавате усещането, че вече сте започнали да го лекувате. Тялото е симфония от звуци, които — ако са в хармония, се подреждат във весела мелодия, а ако са в дисонанс, значи някой инструмент от оркестъра на тялото свири фалшиво. Затова първото ни упражнение по диагностика е преслушването. Трябва да се научим да улавяме разнообразието на звуците, различими само от добре тренираното ухо. Шум в областта на аортата означава стеснение на кръвоносен съд или частично запушване. В областта на гръдния кош, който можем да наречем белодробния Карнеги Хол, тъй като ребрата осигуряват съвършена акустика, тънкият като че от обой звук, наречен егофония, ще ни подскаже, че в плевралната кухина има течност. Хриповете на дихателната тръба могат да се означат като „звънтящи“, „свиркащи“, „пискливи“ и „отслабени“. В който и регистър да са, те са увертюра към бронхиално увреждане. Трябва да споменем и тимпаничния резонанс — нисък барабанен звук, който се чува, когато перкутираме гръдния кош на пациента с върховете на пръстите. Той е признак за наличието на течност в кухнята вследствие на инфекция или на друг процес.

И накрая, разбира се, различните сърдечни шумове, които са израз на увредена сърдечна клапа.

Шоу изостави музикалните метафори, когато премина към палпацията на четирите стомашни сектора.

След това предложи колегите да започнат взаимно да преглеждат телата си.

Мигновено последва бунт. И не от страна на жените. Те бяха четири и се разделиха точно на две групи — лекари и пациенти. А след това в името на благоприличието ги заведоха в съседна стая, където да проведат упражнението, без да дразнят мъжкото мнозинство.

По разбираеми причини отначало мъжете не желаеха да докосват и да бъдат докосвани от колегите си. Инжектирането беше друго нещо. Макар и болезнено, то засягаше само кожата на ръката. А прегледът на тялото беше съвсем различна работа. Кой, по дяволите, би се съгласил някой да търси простатата му или да му пипа тестисите? Професор Шоу беше свикнал на масова съпротива, но никога в такъв мащаб. Започна като бронхиален шум, който бързо прерасна в спастични стенания.

— Няма да стане. Никой няма да ми бърка с пръст в задника.

И да, съвсем ясно се чу:

— Майната ти, Шоу.

Но когато с крайчеца на окото си професорът забеляза няколко студенти да се изнизват през задния изход, стана ясно, че си има работа с истински бунтари.

Вместо да изгони веднага целия курс, той обяви параметрите на първия семестър:

— Очевидно не можем да свършим всичко в рамките на едно упражнение — заяви той с надеждата, че няма да усетят поражение в гласа му. — Затова мисля, че ще трябва да се ограничим и да се запознаем днес със сърдечните тонове.

И за да се подсигури, че е спечелил благоразположението им, предложи привлекателен стимул за бъдещите упражнения:

— Понеже някога това може да бъде въпрос на живот и смърт — подхвана той с безизразно лице, — никой подобен курс не може да пренебрегне правилното преподаване на пълен влагалищен преглед. За тази процедура, разбира се, ще трябва да поканим по… по-опитни пациенти. А сега нека преслушаме сърцето и научим неговата музика.

Стаята утихна и петдесет и осем студенти вдигнаха стетоскопите си, за да преслушат петдесет и осем сърца.

Вечната изкупителна жертва Дуайър предложи себе си за диагностичен агнец. Съгласи се да е партньор на Питър Уаймън. И добродетелта му бе възнаградена. Макар да беше нетърпимият досадник на курса, Уаймън притежаваше остра наблюдателност:

— Имаш тахикардия, Ханк — рече той, след като преслушва сърцето му прекалено дълго време.

— Я стига, Пит — възрази Ханк. — На двадесет и три години съм и съм в цветущо здраве.

— Съжалявам, Ханк, не се отказвам от диагнозата си.

И ако не искаш децата ти да останат сираци, смятам, че е най-добре да отидеш в поликлиниката. Макар че не виждам какво повече биха ти казали.

— Тогава ми спести разкарването, Пит.

— Първо бих те посъветвал да оставиш цигарите.

— О, я стига, аз пуша само половин пакет на ден. На голям зор съм и цигарите ме успокояват. Като свършиш лекциите, ти се прибираш в малка тиха стая в общежитието. А аз се връщам в лудница от ревящи бебета, мръсни пелени, рецепти, шишета и жена, която вечно хленчи, че не й помагам достатъчно.

— Виж какво, Ханк, има публикувани доказателства за връзката между тютюнопушенето и сърдечно-съдовите заболявания, но твоят живот си е твоя работа. Между другото, мисля също, че си с доста наднормено тегло.

Ханк Дуайър, беше много търпелив човек. И сега събра цялото си търпение, за да потисне гнева си:

— Би ли чул моята преценка за теб, Уаймън?

— Ще изслушам с интерес хипотезата ти — прие Питър.

— Смятам, че имаш сърце от камък и достойно за него лице.

След това Ханк събра тетрадките си и веднага запали цигара, за да се успокои.

През коледната ваканция Уорън придружи майка си до Маями Бийч, за да огледат три-четири апартамента, които леля Сил беше определила като „добри възможности“.

Накрая намериха един пред завършване в Карлтън Тауърс. Вярно, че апартаментът на Естел беше още въздух, тъй като дванайсетият етаж предстоеше да се строи. Но можеха да си представят какъв изглед към океана ще има. И най-важното според мъдрата преценка на Уорън беше, че е съвместно владение.

— Този тип жилища са най-перспективни, мамо — увери я бъдещият адвокат. — И са добро вложение.

— Не е ли малко висок наемът, Уорън? Не смея да се простирам извън чергата си.

— Не се притеснявай. Уредил съм всичко. Пенсията ти е, повече от достатъчна, за да живееш като кралица, докато аз завърша и започна да печеля голяма пара като адвокат. А и Барни рано или късно ще приключи безкрайното си следване и ще стане богат лекар. Освен това в Карлтън Тауърс има допълнителна малка стая, където Барни и аз ще можем да отсядаме, когато ти идваме на гости с жените си.

— Естел се усмихна:

— И мога ли да те попитам за кого смяташ да се жениш?

— Разбира се. Страхотно момиче, пленително красива, завършила е колежа по изкуствата „Барнард“ и юридическия факултет в Йейл. Готви като Джулия Чайлд.

— Чудесно. Познавам ли я?

— Не — заяви Уорън. — И аз не я познавам. Но не смятам да снижавам изискванията си.

— Синко — рече Естел обичливо, с чувство за хумор, — важното е да се ожениш за момиче, с което да можеш да си говориш, което да ти е приятел. Това имахме ние с баща ти. Не ти трябват тези митични същества с мозъка на Айнщайн и краката на Бети Грейбъл.

— Хайде де — смъмри я неодобрително Уорън, — ами Лора не е ли и красива, и умна и добра?

Естел кимна:

— Да, но понякога се чудя дали тя…

— Дали тя какво, мамо?

— За съжаление мисля, че дълбоко в себе си тя не е много щастлива.

— Защо? — попита Уорън с искрено недоумение.

— Може би защото е прекалено красива, прекалено умна и прекалено добра.

Дори Лора нямаше сили да остане сама на Коледа. Преди три часа беше махнала весело за довиждане на Барни и Сюзи — те заминаха с една от колите на Ланс за хижа във Върмонт, където очакваха с нетърпение да останат затрупани цяла седмица от снежна виелица.

Докато седеше в пустия бюфет и опитваше да яде изстиналата пуйка с вкус на изкуствените пластмасови украшения, накичени безразборно наоколо, Лора се почувства в един момент така нещастна, че реши в край на сметка да се прибере у дома, макар че последната й Коледа там беше пълен провал.

Но когато закрачи в лапавицата по „Линкълн плейс“, разбра, че местата, свързани с детството й, вече са й напълно чужди.

Дори къщата на семейство Ливингстън стоеше запусната, а прозорците зееха празно към надписа „Продава се“, изписан с червено и зелено отпред. Това беше единственото празнично украшение на съседите.

Тя боязливо изкачи стъпалата на родния си дом. И остана изненадана, когато я посрещнаха със сърдечни прегръдки. Мама се усмихваше, Луис — също. И двамата бяха — това е най-точният израз — спокойни и ведри.

На вечеря й стана ясно защо.

Семейство Кастелано имаха специален коледен гост — красивия кубински свещеник отец Франциско Хавиер. Той каза кратка молитва на латински и благослови всички присъстващи. Свещеникът поддържаше и по-голямата част от разговора. Тоест това, което минаваше за разговор. То беше най-вече мълчание, нарушавано от „Би ли ми подал салатата?“, „Още малко печено, отче“, „Благодаря, беше превъзходно“.

Но докато пиеха кафето, той погледна Лора и отбеляза:

— Значи ще ставате лекарка.

— Ще ставам лекар, да — отвърна тя подчертано.

— Това е благородно призвание, благословено от свети Козма и свети Дамиан. Но едва ли сте чували за тях.

— Напротив, чувала съм. Били са християни-мъченици, които практикували медицина на обществени начала, и в известна степен са светци — покровители на лекарите.

— За мен е щастие, че знаете толкова много за религията ни.

— Случайно научих за тях от един курс по история на науките, отче. Оттам знам и за свети Бенедикт и за ордена на рицарите хоспиталиери на свети Йоан Йерусалимски. Били са много състрадателни хора. Възхищавам се особено от манастирския им закон: „Почитайте нашите Господари, Болните.“

— Това е много хубаво, Лора, харесва ми — рече Луис с тиха гордост. — Трябва винаги да уважаваме страдащите пациенти.

Според неофициалната статистика на Лора това беше четвъртият случай за вечерта, когато баща й си отваряше устата.

— Всъщност — продължи Луис, като се взря право в отец Франциско Хавиер, — смятам, че това е най-добрата идея на католическата църква въобще. Твърде често хората боготворят лекарите и ни канонизират за светци за това, че им бутваме малко пеницилин. Би трябвало да е обратното.

— Интересна идея — рече свещеникът вежливо. — Може би ще успея да я включа в някоя проповед.

— Ще останете ли за дълго в тази епархия? — заинтересува се Лора.

— Колкото Бог е помислил — отвърна той меко. — Защо питате?

— Ами чудех се дали няма да искате да се върнете в Куба сега, когато положението там е по-добро.

— В какъв смисъл „по-добро“? — попита отчето.

— Ами за хората. Батиста беше фашистки диктатор.

— Но този Кастро е комунист — отбеляза неодобрително свещеникът.

— Той вярва във всичко, за което аз съм се борил — намеси се Луис с повече чувство, отколкото бе проявил през цялата вечер. — В Куба на Фидел всеки ще получи каквото справедливо му се полага.

Лора погледна учудено баща си. Това беше някогашният му дух. Беше удивително да говори отново с ентусиазъм. Тя само се усмихна на Луис.

— Май ти се иска да си там, а?

В този момент отец Франциско Хавиер се покашля неловко и тогава всичко се изясни.

Лора погледна баща си и каза с равен тон:

— Папа, нали не смяташ наистина да ходиш в Куба?

Луис кимна сериозно.

— Много лекари са избягали от режима на Батиста и сега там имат нужда от мен.

— Но не си ли малко… как да кажа, стар, за да се правиш на Че Гевара?

— Революцията свърши — отвърна Луис въодушевено. — Сега е времето да помогнем за изграждането на ново общество.

Отец Франциско Хавиер наведе глава като за молитва, а лицето на майка й представляваше безизразна маска.

— Това вярно ли е? Сериозно ли говори той? — Лора не отправи въпроса си към някого конкретно.

— Аз отивам, guerita — рече Луис спокойно, но твърдо.

— А мама?

Духовният отец на Инес реши да отговори вместо нея:

— Майка ви има други намерения. Тя, така да се каже, ще се присъедини към нас.

Вече съвсем слисана, Лора се обърна към майка си:

— Монахиня ли ще ставаш?

— Не, Лора — отвърна Инес меко. — Ще бъда unalega.

— Нещо като послушница — намеси се свещеникът.

— Благодаря, знам испански — отряза го Лора.

— Дръж се прилично — сряза я Инес. — Отецът намери манастир в Ню Йорк, където търсят говорещи испански помощници за посещения на болни и за домашни консултации на разстроени семейства.

Лора едва се въздържа да не изкрещи: „Ами нашето семейство, дявол да ви вземе?“

— Ще върша Божия работа — обясни Инес, — и това ще ми помогне да изкупя греховете си.

Засега това беше цялата информация, с която удостоиха Лора. Тя хвърли поглед към баща си и видя, че в очите му се чете поражение. Изведнъж почувства страх и болезнена самота.

Но към кого да се обърне? Луис и Инес явно се бяха отказали от ролята на родители.

Точно тогава отецът стана да се сбогува — трябвало да чете литургия рано на другата сутрин. Инес се надигна да го изпрати.

— Buenas noches — рече той на прощаване.

— Пазете се по пътя — предупреди го Инес.

— Бог е с мен, не се страхувам — отвърна свещеникът и потъна в нощта.

Луис не се въздържа да прошепне язвително на Лора:

— Да се надяваме, че е прав. Защото Бог хич не беше с него, когато преди три месеца го нападнаха и трябваше да шия бузата му на три места.

След като отчето си беше отишъл, Лора потърси майка си, за да я упрекне, че я е изоставила.

Но Инес беше изчезнала. „Дори да разговаря с мен ли не иска?“

— Майка ти се затваря рано в стаята си — обясни Луис. — Моли се и после си ляга. Ела в кабинета ми да пийнем нещо, nina — и бързо добави: — Имам предвид кока-кола или нещо такова.

Лора кимна и последва баща си в неговото владение. Веднага й направи впечатление, колко подредено е там. Списанията, пръснати преди като есенни листа по пода, стояха подредени по лавиците.

Луис забеляза изненадата на дъщеря си и обясни:

— Естел ми показа как да подредя книгите и списанията. Така много по-лесно ще събера багажа. Кола, лимонада или сода?

— Каквото и да е — отвърна тя разсеяно.

Луис отвори бутилка кола, наля в една чаша и я подаде на дъщеря си.

— Седни, де. Държиш се, като че ли си гостенка тук.

— Така се чувствам — потвърди тя с горчивина. — Какво, по дяволите, става в това семейство?

Луис седна зад бюрото си, наклони назад облегалката на стола и запали пура:

— Чу почти всичко на вечеря. Заминавам за Куба…

— За колко време?

— Заминавам да живея в Куба — обясни той. — Тук се занимавам повече със застрахователни книжа, отколкото с пациенти. А в Куба медицинската практика е свободна и ще мога да лекувам всеки, който се нуждае от мен.

Той замълча и тя се намеси:

— И зарязваш мама в някакъв манастир просто ей така?

Луис вдигна длани към небето в жест на безпомощност и отвърна:

— Решението беше лично нейно, Лорита — наведе се напред и облегна едрото си тяло на бюрото. — Някога с майка ти бяхме семейство — подхвана той, — истинско семейство. Споделяхме общи идеали и убеждения, обща загриженост, как да отгледаме децата си. Не можеш да си представиш през какъв ад трябваше да минем скоро след като се оженихме. Майка ти едва се беше съвзела от раняванията с куршуми, когато ти се появи на бял свят и ни донесе радост — нещо, което да компенсира изгнанието от любимата земя. И тогава Изобел… — той замълча и въздъхна уморено. — След всичко, това беше ударът, който свали майка ти на колене. Да, може да се каже, че това не е метафора. Тя беше вечно на църква и все се молеше. Вече не разговаряхме, поне нищо важно не си казвахме. Нямаше омраза, нито свади, но имаше нещо още по-лошо — стена от мълчание. Внезапно от брака, в който имаше всичко, не бе останала и следа… И така продължихме да живеем като чужди хора. Всичките й разговори бяха с Бог. Сякаш ме бе изоставила сам-самичък. Започнах да пия. Да, знам, че ти забелязваше. Но nina, не ми беше останало нищо, в което да вярвам…

Лора се засегна болезнено: „А аз не ви ли бях някаква утеха, поне за единия от двамата?“

— После се появи Фидел. За мен той беше последният ми шанс да изживея живота си като verdadero hombre[1]. Да бъда полезен. Разбираш ли?

Тя само кимна.

— Когато кубинското Министерство на здравеопазването прие молбата ми, захвърлих проклетите бутилки до една на боклука и оттогава не съм слагал и капка херес в устата си. Отново имам цел в живота…

Лора седеше, гледаше разсеяно наоколо и се опитваше да проумее чутото:

— Значи вие двамата се разделяте, така да се каже.

— Съжалявам, querida. Всичко започна преди много години. От друга страна, мислех си, че усещаш накъде отиват нещата.

— И как първоначално възнамеряваше да ми съобщиш новината? С малка картичка от търговската част на Хавана? — Гласът й издаваше не само яростта, но и обидата й.

— Допреди няколко дни нищо не беше сигурно — заоправдава се Луис. — Пък и единственото, по което с майка ти сме на едно мнение, е, че си достатъчно силна да се грижиш сама за себе си. Винаги си била.

Лора не знаеше как да реагира. Във всичките си размисли и велики планирания беше ли се запитал поне веднъж баща й кога, как и дали въобще някога ще се видят отново?

Тя не знаеше да изкрещи ли, или да се примири, и накрая се разрида.

Луис се озова веднага при нея и обви с ръка рамене те й.

— Моля те, Лорита, прости ми. Знам, че вината беше моя. Страхувах се да ти кажа, разбираш ли?

— Защо постъпвате така? — попита тя през сълзи. — Откъде решихте, че, след като съм пораснала, вече нямам нужда от родители?

— Querida — прошепна той утешително, — скоро ще се омъжиш. Самата ти ще станеш родител. И тогава ще идваш със семейството си да погостуваш на своя papacito на кубинска земя.

Лора се изправи и изкрещя:

— Откъде, по дяволите, си толкова сигурен, че въобще ще се омъжа?

— Ами този Палмър е чудесен младеж…

— Тогава омъжи се ти за него — извика тя. — Доктор Кастелано, дяволски добре зная, че нямаше да постъпиш така, ако ти бях син.

— Не е честно.

— Да, точно така, не е честно. Можеш да си четеш на воля твоите Маркс и Енгелс, аз си лягам. Утре сутрин заминавам с първия влак, така че не ме търси на закуска. И кажи на майка ми да не очаква, че ще й пиша.

Лора се завъртя на пети и отиде до вратата, но преди да излезе, се извърна рязко и каза:

— Можеш да ми направиш услугата да изпратиш дрехите и багажа ми във Вандербилт Хол?

Обърна се отново и затръшна вратата след себе си.

Луис Кастелано остана като ударен от гръм. И втората си дъщеря ли беше загубил?

Когато най-сетне Лора се добра до Вандербилт Хол, там беше студено и пусто като в гробница. Посрещна я единствената друга окаяна душа, орисана да прекара коледната нощ в общежитието:

— Здрасти, Лора. Каква изненада да те видя тук.

— Честно казано, и за мен е изненада.

— Какво ще кажеш да вечеряме заедно?

— Защо не. Какво предлагаш?

— Пица?

— Става. Нямам претенции. Изчакай ме само да хвърля горе багажа.

Петнайсет минути по-късно Лора газеше в снега към пицарията на Джакойо с чаровника на курса, Питър Уаймън.

Ликувайте, хора!

Барни използва до последно зимните празници. Той и Сюзи си тръгнаха от Ню Хемпшир едва последния ден, и то след вечеря, и пристигнаха във Вандербилт малко преди полунощ.

Когато се целунаха на раздяла, всеки се прибра да спи за първи път сам след повече от седмица. Като се качваше към стаята си, Барни изпразни препълнената пощенска кутия. Обичайните квитанции и няколко коледни картички. Нищо важно. И тогава съзря луксозен плик от някой си Естерхази от… Моргата, Ню Йорк.

„О, Боже — помисли си Барни, труп ли ще трябва да идентифицирам? Какво, по дяволите, означава това?“

Веднага щом влезе в стаята си, отвори плика и зачете писмото, написано чисто на машина:

Скъпи Барни,

Научих играта. В лудницата в действителност не оздравяваш (това е дума, която и най-начетеният психоаналитик не би употребил), а като актьор, който учи роля, изграждаш образа на „нормална личност“. И когато най-накрая научиш цялата роля, онези са толкова доволни, че те пускат да си вървиш по живо, по здраво и прибират следващата бройка.

Доктор Кънингам в крайна сметка се оказа много свестен тип, особено след като спря да отговаря на позвъняванията на баща ми. Помогна ми да проумея много неща сам.

Все още възнамерявам да уча медицина. Но не в Харвард, а някъде другаде, където темпото не е така бясно. Важното е да завърша. Не знам някой пациент да е питал лекаря си колко има в дипломата по физика и химия.

Зигмунд Фройд учил ли е биохимия?

Както се вижда от адреса върху писмото ми, преодолях невротичния си страх от вътрешностите на трупове, като предприех възможно най-антифобийната стъпка. Дълбоко в себе си все още се страхувам, но поне мога да се контролирам и това е ключът към играта, която научих от доктор Кънингам.

Между другото, вече не изпитвам вина, че мразя баща си. Той го заслужава.

Колкото до него, той не само че не знае къде се намирам, но и не подозира кой съм, тъй като си върнах оригиналното семейно име Естерхази. Сигурен съм, че напълно го е изтрил от паметта си.

Ако все още четеш скучното ми писмо, ще завърша с това, че винаги ще мисля с обич за теб като за приятел и ще ти бъда вечно благодарен за проявеното внимание в момент, когато най-много се нуждаех от това.

Весела Коледа и дано вече да си се оженил за страхотната Лора Кастелано.

С обич!

Мори Естерхази (не Ийстман)

„Иха! — зарадва се Барни. — Бог да ни благослови всички! Браво на Мори. Не успяха да го прекършат.“

Очертаваше се върховна Нова година, особено ако писмото, което той се канеше да напише, получеше благоприятен отговор.

Тъкмо извади лист и писалка, счу му се, че телефонът в коридора иззвъня. „Няма значение — каза си, — едва ли ще е за мен.“ След малко на вратата се почука и Ланс Мортимър, сънен и раздразнен, съобщи с дрезгав глас:

— За теб, Ливингстън. Обожателките ти и нощем ли не мигват?

Барни остави химикала и изхвърча към телефона. „Милата Сюзи, вече й липсвам.“ След секунда слушалката беше в ръката му и той рече на един дъх:

— Здрасти, мила.

Плах, извиняващ се глас в другия край на линията:

— Барни, наистина съжалявам, че те безпокоя толкова късно — беше Лора. — От час и половина се мъча да се свържа с теб. Дано не съм те събудила.

— Няма нищо, Кастелано. Какво се е случило?

— Нищо катастрофално. Само дето всичко около мен се разпада. Но мога да изчакам и до утре сутрин.

— Ами, нищо подобно. Слизам веднага във фоайето.

— Сигурен ли си? — попита тя боязливо.

— Не се прави на идиот. Идвам след секунда.

Барни затвори и се върна в стаята си.

Наведе се и започна да връзва гуменките си. Миг по-късно, когато се изправи готов да хукне, той си спомни за онова свръхважно писмо, което беше написал.

Отиде до бюрото си и го зачете.

Скъпа Сюзън.

Имам два въпроса, които искам да ти задам:

1. Ще бъдеш ли моята любима?

2. Ще се омъжиш ли за мен?

Липсваше само подписът.

Дали да го подпише и да го пусне в пощенската й кутия по пътя? Не, изглежда, че подходящият момент беше отминал. Той взе листа, смачка го на топка и го запрати в кошчето с отмерен и кос удар.

След това тръгна да се срещне с Лора.

[1] Истински мъж (исп.). — Б.пр. ↑

21.

— Кастелано, сигурна ли си, че не си вземала ЛСД? В този час те бяха единствените двама души във фоайето и шепотът им ечеше под купола.

Повярвай ми, Барн, бих искала да съм. Повече от всичко искам да изключа от съзнанието си реалността на онова, за което ти говорих току-що. Искам да кажа, чувал ли е някой за майка, която да е станала монахиня?

— Е, тя няма да бъде точно ръкоположена. Ти май спомена, че ще бъде само нещо като послушница?

— Къде, но дяволите, е разликата? Най-същественото е, че цялото ми семейство внезапно изчезва. Аз ще бъда единственото сираче в света с двама живи родители.

Отчаянието й беше осезаемо. Колко добре разбираше Барни всичко. Самият той изпитваше тъга пред неизбежната опасност да загуби обичния дом на младостта си. Но поне имаше утехата, че семейството му ще е все още наблизо. Докато тя нямаше къде другаде да отиде, освен в някоя отвратителна стаичка в Деканата.

— Лора — каза той нежно, — чуй ме. Най-напред метохът на майка ти е само на няколко часа път от града. И дори Куба е само на деветдесет мили от бреговете на Флорида. Ако си в добра форма, на практика можеш да стигнеш дотам с плуване.

Нелепата картина на това, как вършее през океанските вълни, я накара да се усмихне, но само за миг.

— Както и да е — продължи Барни със спокойна настойчивост, — не забравяй, че все още имаш и мен. И че за теб винаги ще има дом, в който да отидеш. Мисълта ми е, че Естел тъкмо е купила онзи страшно голям апартамент в Маями.

Тя сведе глава и започна да хлипа.

— Виж какво, момиченце. Трябва да вляза в ролята на родител и да действам строго. Искам от теб да се качиш в стаята си, да изпиеш чаша топло мляко и после — право в леглото. Е, ще ме послушаш ли?

Тя кимна и се изправи. Барни също се надигна. За миг двамата останаха неподвижно и само на сантиметри един от друг.

— Боже, Барни — прошепна тя нежно, — какво щях да правя без теб?

— Кастелано, това е проблем, с който никога няма да се сблъскаш.

— Черил, по дяволите, не можеш ли да накараш тези деца да млъкнат?

— Макар и близначки, те са отделни индивиди, Ханк. Събуждат се по различно време, огладняват по различно време, напишкват се…

— За Бога, не е необходимо да ми казваш всичко това. Но как, по дяволите, ще уча при такава адска врява?

— И не е нужно да крещиш, Ханк.

— О, чудесно — отвърна той язвително, — можеш на мен да ми кажеш да си затварям устата, но да накараш две малки отвратителни бебета да млъкнат, не можеш.

— Това ли е начинът, по който трябва да говориш за децата си?

— О, защо не вземеш да ми се махнеш от главата — той се изправи, затвори книгата с трясък, събра си бележките и грабна палтото.

— Къде отиваш? — попита Черил с умолителни нотки в гласа.

— Някъде на тихо… в библиотеката. До утре сутринта трябва да съм научил всяка една точка от „Медицински преглед“.

— Опитай се да си прегледаш и главата, докато се занимаваш с това — извика тя след него, но думите й бяха заглушени от трясъка на вратата.

Не може да се твърди, че в Харвардския медицински институт всичко е работа и няма никакви забавления. Защото, ако бъдем точни, там всичко е работа, но има и едно забавление — традиционното представление на второкурсниците, нецензуриран продукт на изтощени, упадъчни и отмъстителни умове, шедьовър на трансцендентна простащина.

На зрителя пиесата предоставяше драматичен опит без аналог още от времето на Аристофан. Тазгодишната постановка бележеше нов връх в изкуството да се нанасят удари под кръста.

Като в рапсодията, посветена на техния преподавател по анатомия:

Некрофил е Лубар наш.

Мята трупове в чувал на гръб завчас.

Питаме го ний защо живее той така.

Напомняло, твърди, неговата собствена жена.

Триумфът се дължеше до голяма степен на творческия талант на Ланс Мортимър. Веднага щом завесата се спусна, деканът Холмс побърза да похвали автора.

— Мортимър, ти имаш наистина изумителен дар за мръсотии. Мисля си, че е трябвало да станеш порнограф, а не лекар.

— Може и да ми се наложи, сър, ако не издържа биохимията.

На път към рецепцията Ланс се поздрави за своя усет. Тазвечерната скатологична бурлеска бе спечелила сърцата и гадничките умове на онези, които му бяха необходими.

На студентите беше предложена кратка серия от лекции под общото наименование „Социална медицина“, целта на която беше да им помогне да възприемат следването си в подходящия контекст. Онези, които очакваха духовен подем, останаха разочаровани, когато първият лектор, представител на Американската медицинска асоциация, обруга социализираната медицина.

— Нека не забравяме думите на Ленин, че „социализираната медицина е основен камък в надстройката на социалистическата държава“.

После той продължи да отрича инвалидната осигуровка, която била „следваща стъпка към цялостна национализация в здравеопазването“.

— Какво мислиш? — обърна се Барни към Ланс, когато след края на емоционалната реч се затътриха на вън.

— О, не знам, имаше някои интересни неща.

Лора дойде тъкмо навреме, за да чуе коментара на Ланс.

— Ланс, установено е, че бедните боледуват все повече и че тяхната продължителност на живота е по-малка, отколкото на богатите. Смяташ ли, че това е честно? Този тип проповядваше нещо като елитарна медицина: „Плащай сега, за да живееш по-късно.“ Единственото нещо, което ми се искаше, беше да имам яйца и да замеря с някое от тях това копеле.

Барни се усмихна на нейния изблик, а Ланс кротко й отвърна:

— Виж, Лора, за различните хора различно.

— Не, Ланс, за едни и същи хора едно и също. Освен това, надявам се, обърна внимание, че не чухме думата на опозицията. Искам да кажа, че беше редно да поканят някого от Комитета за национално здраве. Те са добри момчета… само дето на практика са толкова бедни, колкото и онези, за които се борят. АМА ежегодно харчи милиони долари само за да окастрят някакъв вид осигуровка за национално здравеопазване.

— Е, ама — каза Ланс непредубедено — ние живеем в свободна страна, Лора.

— Не, Ланс, не и в областта на здравеопазването — там тя е една много скъпа страна.

— А бе защо не вземеш да слезеш от твоята трибуна?

Лора не благоволи да отговори. Тя просто се обърна и си тръгна.

— Тя нещо като комунистка ли е? — попита Ланс Барни.

— Не, стари друже, тя е само едно чувствително човешко същество с истинско обществено съзнание.

— Е, щом е така — саркастично отбеляза Мортимър — със сигурност не е попаднала там, където трябва.

Нито един от тях не можа да спи през нощта преди упражнението на следващия ден. Въпросът, който си задаваха сами на себе си, а понякога и един на друг, беше — толкова ли ги е страх?

— В края на краищата — разсъждаваше Барни — ние се държим тъй, все едно че ще навлизаме в неизследвана територия, но всъщност вагината е част от човешкото тяло, спрямо която ние сме били фактически и от двете й страни. В известен смисъл можем да гледаме на нея като на някакъв вид завръщане у дома.

— Това е върховна глупост — възрази Бенет, докато разпределяше бутилките „Хайнекен“ сред хората, които се бяха събрали в неговата стая, за да споделят — а може би и да прогонят — тревогите си, свързани с първия от изпитите върху човешкия таз, на който щяха да се явяват утре сутринта.

— Да — съгласи се Ланс. — Ливингстън, защо не си признаеш, че те е страх? Всички ни е страх.

— Не съм казвал, че не ме е страх, просто се опитвах „да успокоя топката“. Защо все пак не се вслушаме в гласа на опита?

Той посочи Скип Елсас, негов някогашен баскетболен съиграч, четвъртокурсник и следователно човек, който фактически беше преминал през това изпитание.

— Хайде, Елсас, разкажи каквото знаеш — подкани го Бенет.

— Ще бъда абсолютно откровен, момчета — започна Скип, — този първи изпит за таза е едно от най-ужасните неща, през които ще ви се наложи да минете. Пет пари не давам какъв опит сте натрупали като мъже, вие никога не сте се приближавали на десетина сантиметра с лампа, за да изследвате онова сладко място от клинична гледна точка. Освен това, ако не знаете какво правите, можете да причините на жената голяма болка. Първото нещо, което трябва да помните, е да затоплите проклетия спекулум: Имам предвид как бихте се чувствали вие, ако някой бръкне с чифт студени метални клещи в някое от отверстията ви.

Една ръка се вдигна за въпрос.

— Не може ли да използваме мехлем? — попита Ханк Дуайър.

— Не, не. Първата ви работа е да вземете чиста клетъчна проба… тлъста натривка, това ви е необходимо. А, да, и култура за гонорея.

— Искаш да кажеш, че ще си завираме нос право в потенциалното огнище на венерически болести? — проплака оскърбено Ланс.

— Никой не ви е казал да използвате носа си — отвърна Скип с лека усмивка.

Присъстващите се разсмяха нервно и нестройно.

— Добре — продължи той, — когато вкарате спекулума и го отворите и ако сте го поставили, както трябва ще можете да видите шийката, която се намира долу и отзад. Ще я познаете, защото тя изглежда като голямо розово око. След това взимате вашата натривка и внимателно се разкарвате оттам.

В този момент всички въздъхнаха облекчено.

— Чакайте — възрази Скип и вдигна ръка като полицай, който спира движението, — това е само половината от работата. Сега можете да поставите малко желе върху втория и третия пръст на ръката, с която ще преглеждате — той демонстрира, — и да извършите вашия бимануален преглед. Това означава два пръста във вагината… което може би за някои от вас е по-позната процедура.

Той изчака да чуе одобрителни хихикания, но такива не последваха.

— Както и да е, поставяте другата си ръка върху корема и се опитвате да прецените размера и състоянието на матката, която на пипане прилича на нещо като лимон. Номерът е да се опитвате да създавате впечатление, че знаете какво правите. Цялата тази проклета процедура трябва да ви отнеме не повече от пет минути. А, да… и едно последно нещо: ще ви се наложи здраво да сдържате чувствата си, защото, ако щете вярвайте, първите няколко пъти работата може да се окаже донякъде… сексуално възбуждаща.

Той направи пауза и след това попита:

— Някакви въпроси?

Ръката на Ханк Дуайър полетя отчаяно нагоре.

— Да?

— Ти каза, че шийката е розова, нали.

Той кимна.

— Добре — смутено продължи Ханк. — Имам известен опит. Нали разбирате… с моята жена…

— Да? — насърчи го Скип. — И в какво се състои проблемът?

— Ами случвало ми се е да зърна онова, за което говореше. Искам да кажа, че шийката на жена ми изглеждаше… ами… синя. Възможно ли е нещо да не е наред?

— Така — отвърна експертът. — Разбирам, че не си изучил учебника си, стари друже. Това, за което говориш, се нарича симптом на Чадуик.

Обичайната бледнина на Ханк премина в бяло.

— Това сериозно ли е?

— Ами — заяви Елсас, — това зависи от теб и от жена ти. Синята шийка означава, че тя е бременна.

На което някогашният свещеник отвърна:

— Дяволска работа!

Убиецът нанесе удар отново. Година след първата му поява, посред нощ той (или тя) влезе в лабораторията за кучета и уби наслуки шест от тях.

Във факултета се зароди изкушението да се обадят в полицията, но деканът Холмс предупреди, че не бива. Дружеството за защита на индивида винаги е било против използването на животни за лабораторни експерименти и този злополучен инцидент ще им прозвучи единствено като зов „На оръжие“.

— Аз мисля, че най-добрият вариант, така да се каже, е да не дразним лъва, докато спи — предложи той на тайно стратегическо съвещание с професор Крукшънк и асистентите от лабораториите. — Налага се да разгадаем тази мистерия сами.

Деканът побърза да продължи:

— Разполагаме ли с някакви улики? Знаем, че използва свръхдози от обикновено болкоуспокояващо, но има ли някакъв модел в този тип поведение? Имам предвид винаги една и съща порода ли убива — по-големи, по-малки…

Един от асистентите — на име Майк, вдигна ръка.

— Всъщност кучетата бяха доста осакатени, сър.

— Не разбирам.

— Ами, както знаете, някои от студентите са по-добри със скалпелите си от други. Некадърните на практика са способни да изкормят кучетата.

— И да им причинят болка — предположи деканът.

— Всъщност те са под упойка, но някои навярно страдат по време на последните процедури.

— Разбирам, Къртни — каза професор Крукшънк, обръщайки се направо към декана. — Смятате ли, че си имаме работа с някой самозван милосърден убиец?

Холмс кимна.

— Смятам, че всички улики ни насочват натам.

Професор Крукшънк продължи:

— Това започна миналата година и от тази гледна точка не е ли вероятно да е някой второкурсник?

— Някой от вас да се сеща за някакви особняци или смахнати свръхалтруистични типове от миналата година? Обикновено човек може да ги познае по проповедите, които държат за жестокостта спрямо животните.

Крукшънк и асистентите му отново се замислиха дълбоко. Най-накрая Майк си спомни нещо.

— На следващия ден след миналогодишния инцидент онзи черен момък направи нещо като възражение срещу намерението на професор Крукшънк да докара нови кучета само за окончателния експеримент.

— Това ще е Бенет Ландсман — предположи деканът.

— Да, сър, мисля, че така се казваше.

— Страхувам се, че ако извършителят е той, тази работа ще трябва да бъде потулена — заяви деканът.

— Хайде, Къртни — отвърна Крукшънк. — Само за това, че момчето е негър…

— Това не съм го чул — беше строгият отговор на Холмс. — А сега, доктор Крукшънк, може ли да разговаряме с вас насаме?

Професорът махна с ръка към младшите си сътрудници и те бързо се изпариха.

След това той попита:

— Защо, по дяволите, е тази голяма тайнственост?

— Разбирам, че името Ландсман не ти говори нищо, Лойд. Не четеш ли „Уолстрийт джърнъл“?

— Разбира се, че го чета.

— Тогава може би си прочел, че „Федерейтид клотинг“ току-що е изкупило акциите на „Роял Ледъркрафт“ — а негов единствен собственик е господин Хершел Ландсман — за двайсет и осем милиона долара…

— И?

— По този повод и с цел да изрази своята благодарност към университета, в който следва синът му, господин Ландсман е направил дарение от един милион долара, настоявайки то да остане анонимно.

Крукшънк подсвирна.

— Свети Боже. Познаваш ли този младеж?

— Да, донякъде… той е почтен гражданин и не изглежда да е от този тип хора. Има голяма вероятност да не е извършителят.

— Предполагам, това означава, че все още сме на варианта за лунатика, който броди по коридорите.

— Нека не се увличаме, Лойд, убил е само няколко кучета.

— До този момент, Къртни — предупреди го Крукшънк.

Една група от тях стояха неспокойни в белите си и не по мярка престилки пред гинекологичния кабинет, в който се провеждаха изпитите. В опита си да изглеждат като специалисти те се чувстваха донякъде като измамници, защото едва ли бяха нещо повече от туристи в страна, за която нямаха виза.

Отвътре излезе Грети Андерсън и на лицето й беше изписано самодоволно изражение.

— Как мина? — попита нервен колега.

— Без проблеми. Пациентката беше наистина щастлива, когато разбра, че прегледът ще бъде извършен от жена, която неизбежно познава усещането.

И докато тя развълнувано разказваше, един-двама от слушателите се впуснаха във фантазии, как ли би изглеждала именно тя на такъв преглед.

Извикаха името на Барни. Той влезе колебливо и онова, което видя вътре, го накара да се отдръпне. Пациентката вече лежеше в „литотомично положение“. Петите й бяха хванати в ремъци, а от кръста надолу беше покрита с хартиена материя. Така тя нямаше да може да го вижда, докато я преглеждаше. Малко светлосиньо петно светлина означаваше точното място, което той трябваше да подложи на внимателен преглед.

В съответствие с точната медицинска процедура там имаше жена в качеството на придружителка и асистентка. Тя му помогна да си сложи хирургическите ръкавици и след това се отдръпна, за да може той да извърши прегледа.

Барни погледна пациентката: Тя беше оксиженирана блондинка, в средата на четирийсетте, може би малко тежко скроена.

— Здрасти — каза той, като се надяваше да прозвучи окуражително. — Аз съм доктор Ливингстън и ще извърша преглед на шийката просто за да установим дали всичко е наред. Моля ви, отпуснете се и веднага ми кажете, ако ви заболи. Искам да кажа… че не трябва да боли. Правил съм го хиляди пъти. (Това допълнение беше доверително предложено от Скип.)

На което пациентката отвърна:

— Глупости.

Барни отказа да повярва на ушите си и пристъпи към прегледа на външните полови органи, за да провери дали са възпалени, атрофирали или нещо друго. Той предпазливо разтвори срамните устни и продиктува на сестрата:

— Никакво вагинално отделяне на гнойна секреция и без аномалии на клитора.

По-нататъшният преглед го убеди, че бедрата, венериният хълм и перианалната област са в ред. Сега беше време за спекулума. Той го взе от таблата — това беше модел Педерсън и представляваше грубо подобие на пачи клюн. Беше студен и той помоли сестрата да пусне топлата вода, за да го позатопли. Още веднъж каза на пациентката си да се отпусне. След това, поемайки дълбоко дъх, разтвори срамните устни с облечените в ръкавица пръсти на лявата си ръка и вкара спекулума надолу във вагината, за да избегне пикочния канал.

Достигна шийката, както сам смяташе, при минимално притеснение за пациентката. Поне единственото, което чу, беше някой да мърмори:

— О, по дяволите.

Добре, сега беше там. Време беше да фиксира лопатките в отворено положение, като завърти винта докрай. После взе една шиечна шпатула и внимателно остърга вътрешността на вагината за секрет, който постави на приготвеното за целта предметно стъкло. След това подаде на сестрата „тлъстата“ натривка, която поне на теория щеше да бъде предадена в лабораторията за анализ. Трябваше да напръска предметното стъкло с някакъв цитологичен фиксаж и по този начин да неутрализира евентуалните химически промени. За да изглежда като по-мъдър и по-зрял човек, той понижи гласа си с половин октава и нареди:

— Сестра, моля ви, спрей.

Без да каже нито дума, тя му подаде един флакон с… не, не може да бъде… лак за коса марка „Ревлън“. Барни я погледна недоверчиво. Сестрата се усмихна и отговори простодушно:

— Всички лекари използват това, сър.

— О — отвърна той. — Да, разбира се. Благодаря ви много.

Беше стигнал до средата. Сега идваше ред на мануалния етап. Сестрата изцеди малко мехлем върху пръстите на протегнатата му ръка и в този момент той си помисли, че, ако отново окуражи своята пациентка, това ще бъде изтълкувано като добър лекарски подход към болния. Беше парадоксално, но макар и да бе прегледал интимните й органи, сега той се смущаваше да я погледне в очите.

— Добре — уверено каза Барни, но отклони поглед, — ако просто стоите отпусната при тази следваща фаза, няма да ви заболи ни най-малко.

На което пациентката отвърна:

— Аз съм отпусната.

Този отговор се отрази чудотворно на неговата увереност.

Слагайки лявата си длан върху корема й, той започна да вмъква намазаните си с мехлем пръсти във вагината, при което чу един смущаващ звук — пациентката му дишаше тихо и ускорено.

— Всичко наред ли е, госпожо? — попита той разтревожено.

— Забравихте да ми кажете да правя така, докторе. Учестеното дишане поддържа стомашната стена в ненапрегнато състояние.

— А да. Разбира се. Благодаря ви много. Пациентката внимателно водеше лявата му ръка и с помощта й той успя да установи местонахождението на матката и да определи нейното положение, размери, степен на твърдост, очертания и подвижност. После на бързо прегледа яйчниците и по думите на великия, все още незавършил доктор Елсас се „разкара“ оттам. Завърши прегледа с галантно обръщение:

— Благодаря ви, госпожо. За мен беше удоволствие.

— Благодаря ти, хлапе, и ти не беше много зле.

И в най-добрите времена да се храниш в кафетерията си беше точно ергенска работа, макар и Лора да правеше често изключение от това правило. Но тази вечер дори тя се беше присъединила към останалите от нейния пол.

Това беше естествена реакция. Самите студентки искрено се поставяха на мястото на създанията с вързани в ремъци пети и с интимни части, изложени на несръчната манипулация на другия пол (тази вечер това беше по-скоро другият вражески пол).

Но и самите мъже не бяха безразлични към обстоятелството, че някои от тях бяха причинили на пациентките си болка, притеснение и страх.

Бенет беше един от най-каещите се.

— Знам, че нараних тази жена — непрекъснато повтаряше той. — Тя някак си сподави стенанията си. Но аз просто не можах да намеря шийката. Във всеки случай сякаш минаха часове, докато я открия.

— Доволен съм, че не се случих на твоята, Ландсман — откровено забеляза Барни. — Искам да кажа, че моята пациентка се забавляваше повече от мен. Когато не ми се подиграваше, тя просто някак си приглушено ми се смееше. Кой, по дяволите, би пожелал да стане гинеколог?

— О, хайде стига, Ливингстън — възрази Ланс. — Те не бяха цветя от градината на Мери Попинс. Това бяха проститутки.

— Какво имаш предвид под проститутки?

— Ти нещо не си наясно, Ливингстън. Нека го кажем на езика на спорта — каквото е Бил Ръсел за баскетбола, това са и тези момичета за секса.

Челюстта на Барни увисна.

— Невъзможно… ти просто ни поднасяш.

— Нима? — отвърна Ланс. — Залагам честта си на скаут. Следващия път, когато поискаш да направиш подобен преглед на някоя от тях, това ще ти струва двайсет и пет долара в хотел „Бъркли“.

— Черил, защо по дяволите не ми каза, че си бременна?

— Не бях сигурна, Ханк. А ти как узна?

— Ами оказа се, че мога да го установя по цвета на шийката ти.

— Не разбирам. Сърдиш се за това, че съм бременна, или просто за това, че не ти казах?

Той забави отговора си.

— Предполагам, че по малко и за двете неща. Не ни ли стигат близнаците? Как ще се издържаме след това?

— Твоята осигуровка от Харвард ще покрие майчинството. Какви други жертви произтичат от това?

Е, ти може и да не мислиш така, но аз считам сексуалното лишение за жертва.

— Не през цялото време, Ханк. Имам предвид, че съвременните гинеколози твърдят…

— Не ми обяснявай, по дяволите, какво казват докторите… Редно е аз да ти казвам на теб. И не ми разправяй, че си била ентусиазирана, след като се родиха близначките. На практика се наложи да те изнасиля.

— Опитваш се да ми кажеш, че е трябвало да използваме някакви противозачатъчни?

— Ами сега на пазара… има разни хапчета… еновид, оврол.

— Ние сме католици, не си ли спомняш?

— О, скъпа, живеем в двайсети век. Обзалагам се, че дори съпругата на Джон Ф. Кенеди кара на хапчета.

— Да, но точно в тази минута тя е бременна, Ханк.

— Исусе Христе, имаш отговор за всичко, нали?

Изведнъж по бузите на Черил потекоха сълзи.

— Не те разбирам вече, Ханк. Ти богохулстваш през цялото време. Непрекъснато ми крещиш. Мислех си, че се омъжвам за светец, а ти се превръщаш в чудовище.

Не можеше да я гледа как плаче. Прегърна я и й прошепна:

— Извинявай. Трябва да съм преуморен или нещо от този род. Всъщност мисля, че това е чудесно. Може би този път ще имаме момче.

Барни беше залегнал над книгите, когато на вратата отново се почука.

— Е, хайде де — промърмори сърдито той, — не виждате ли табелката НЕ МЕ БЕЗПОКОЛТЕ?

— Хей, Барн, отвори — обади се един глас от другата страна. — Аз съм, твоят изтъкнат колега доктор Ландсман.

Е добре, помисли си Барни, поне Бен не е дошъл тук да търси духовен съвет. (Като си помисля, защо пък не? Той е единственият, който никога не го е правил.)

Барни отвори вратата.

— Бързо, Ландсман, уча за доктор. Какво става?

— Нося ти земетръсна новина от Олимп.

— Каква?

— Купата за не спортсменство…

— Невъзможно — каза Барни и махна с ръка, сякаш да спре полета на ракета. — Нищо вече не е в състояние да ме накара да се върна на онова игрище.

— Успокой се, Ливингстън — весело рече Бенет. — Чуй вестите, които ти нося — той посегна към джоба на сакото си, извади лист хартия и го подаде на развълнувания си приятел. — Предполагам, че едно от тези се намира и в твоята пощенска кутия — тазгодишното състезание е отменено.

— Какво? — сега на лицето на Барни се изписа разочарование. — Защо?

— Ами официалното становище на декана Холмс е, че медицинското обучение изисква твърде много всеотдайност, за да бъдат допустими подобни лекомислени прояви.

— По дяволите. А каква е истината?

— Е добре, моето скромно предположение е, че, от както „Шайстърс“ разполагат с онези двама първокурсници, дето са играли в Ен Би Ей[1], а също и с Мак Танка, който е все още във втори курс, оттогава деканът Холмс върви по стъпките на Фалстаф.

Барни кимна.

— „Няма нужда човек да се излага на ненужни рискове.“ Без съмнение състезанията ще бъдат подновени, след като Танка и танкчетата му завършат следването.

Бенет се усмихна.

— Мисля, че трябва да го отпразнуваме. Скрил съм две бири пред вратата ти.

„Биваше си го Бенет. Де да имах повече гости като него.“

Барни прекрати празненството набързо, защото очакваше Сюзи. Само половин час след като Бенет си тръгна, на вратата се почука отново. И онова, което последва, не беше мелодичният глас на Сюзи.

— Ливингстън не е тук — извика той.

— Моля те, Барни. Трябва да те видя.

Беше Лора. Нейното изражение отговаряше на тона й. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заплаче.

— Извинявай, Барн, знам, че съм ужасно досадна. Но въпросът не търпи отлагане — тя влезе в стаята, носейки отзад зелената си чанта.

— Седни — гостоприемно предложи Барни и посочи към своя обикновен дванайсетдоларов стол, четиринайсета употреба.

Тя поклати глава.

— Предпочитам да остана права, ако това не ти пречи. Занимавах се с допълнителна работа в лабораторията и затова получих пощата си едва сега. Онзи благороден отец Франциско Хавиер, докато е помагал на майка ми да разчисти къщата, е намерил сред писанията на баща ми нещо, което той нарича скъпоценна находка. Именно то ме разтърси до дъно.

— Може ли да го видя?

— На испански е — Лора затършува из студентската си чанта и извади един светлокафяв плик. Прочети първото изречение. Ако имаш някакъв проблем, ще ти го преведа.

Тя му подаде лист жълтееща разчертана хартия. Той прегледа бегло първата страница и прочете:

— Llanto para un hijo nunca nacido — и Барни погледна към нея.

— Елегия за неродения син — преведе тя.

— Разбрах — каза той нежно. — Просто бях малко изненадан, че фантазиите му са стигнали толкова далеч.

— Това не е било фантазия. Става дума за едно момче, което той е трябвало да убие в една жена.

— Майка ти?

Тя кимна.

— Изглежда, че, когато са я ранили, тя е била бременна… макар и никой от тях да не си направи някога труда да ми каже това. И Луис е трябвало да пожертва детето — своя син, за да спаси живота й — безплоден опит да свали товара, от плещите си тя направи следния коментар: — Твърде отвратително е като поезия.

Барни стана, хвана я за ръцете и я поведе към стола.

— Ще седнеш ли, за Бога?

Тя му се подчини безмълвно, а той се опита да направи няколко успокоителни прозрения.

— Това обяснява много неща, Кастелано. Имам предвид не само неговата идея фикс да има син, но и обстоятелството, че винаги съм усещал, че майка ти му е сърдита за нещо. Сега знам защо.

Лора го погледна. Около големите й сини очи имаше сенки.

— И какво, по дяволите, от това? Луис негодуваше, че аз съм жива и че неговият син не е, а тя негодуваше срещу това, че аз съм жива, а сестра ми не е. Иска ми се да им угодя и на двамата и да скоча от този прозорец.

— Невъзможно, Кастелано. Мога да ти кажа от личен опит, че, ако скочиш от тази височина, само ще си натрошиш кокалите и после ще те изпратят в отделение за умопобъркани. Моят професионален съвет е да останеш жива.

— И какво да правя?

— Седни тук и говори — отвърна той тихо.

Барни отиде до вратата, обърна табелката НЕ МЕ БЕЗПОКОЙТЕ и през следващите три часа слуша Лора.

[1] Национална баскетболна лига. — Б.пр. ↑

22.

— Сюзи, какво, по дяволите, се случи с теб снощи?

Бяха на закуска. Сюзи седеше в ъгъла и от време на време отхапваше от боровинковата си кифла или пийваше от кафето. Но нито за миг не погледна Барни в очите.

— Моля те, Сюзи?

Все още без да гледа към него, тя каза тихо.

— Ти ме правиш за смях.

— Какво?

— Когато се приближих до стаята ти, разбрах, че там вече има някой. Това не беше много любезно от твоя страна, Барни. Трябва поне да правиш кратки почивки — като боксьор между рундовете.

Той седна срещу нея и й се примоли:

— Но ти не разбираш, това беше само Лора.

— Какво искаш да кажеш с това „само“? В стаята ти имаше хубаво момиче, и то когато се предполагаше, че очакваш мен.

— Моля те, Сюзи, колко пъти трябва да ти казвам, че тя ми е просто приятелка?

— А как стана така, че, когато почуках, ти не отвори?

— Не съм те чул. Може би просто не е било достатъчно силно.

— Виж какво, не исках да превръщаме цялата тази работа във френски фарс и затова почуках тихо. Достатъчно унизително ми беше да направя и това.

Барни безпомощно удари чело с дланта си.

— Господи, Сюзи, знаеш, че не бих те лъгал — той гледаше към другия край на масата с очи, които молеха: — Сюзи, обичам те. Не съм ли ти го казвал хиляди пъти?

— Да — отвърна тя плахо, — и аз исках да ти повярвам.

— Имам предвид, че искам да се оженя за теб — изтърси той.

Невъзмутима иначе, сега тя беше смутена от лека изненада.

— Наистина ли? — попита тя нежно.

— Да, Сюзи, наистина. Наистина, наистина.

— Бих искала да мога да ти повярвам — каза тя тъжно.

— А какво, по дяволите, ти пречи?

— Твърде много пъти каза „наистина“. Все едно се опитваше да убедиш себе си, а не мен.

След тези думи тя стана и грациозно напусна кафетерията.

Барни остана да седи там, хванал главата си в ръце. И после подобно на укротено дете залисано довърши кафето и кифлата на Сюзи.

Наистина я обичаше, уверяваше се той сам. Но след това беше принуден да признае, че не я обича толкова наистина, наистина, наистина.

Клиничните редувания започнаха и бъдещите лекари бяха крайно зарадвани от перспективата да работят с пациенти в многобройните учебни болници на Харвард. Те обаче не разбираха, че в задълженията им неизбежно ще бъде включено онова, което на разговорен език се нарича „мръсната работа“. Неквалифицирани като лекари — или като сестри, — те представляваха най-ниското йерархично ниво и въз основа на това им натрапваха безброй слугински поръчения. Като например, да бъхтят напред и назад от леглата на болните до лабораториите, разнасяйки кръв, урина и други проби. Когато не бяха заети с подобни задължения, трябваше да попълват болнични листове и което беше най-лошото — да се занимават с изписването на безкрайни застрахователни формуляри. Не им беше необходимо много време да осъзнаят, че плащаха учебни такси, възлизащи на хиляди долари, заради привилегията да спестят парите на Медицинския институт, вършейки безплатно цялата неквалифицирана работа.

Започнаха да гледат на взимането на кръв като на рядка привилегия. А понякога ги будеха в полунощ, за да им окажат съмнителната чест да включат повторно интравенозна система. Но това беше така, защото съучениците им от по-горните курсове бяха достатъчно далновидни да не стават от сън за нещо толкова тривиално.

Целта на клиничните редувания беше да се запознаят с основните специалности в целебното изкуство и по този начин да могат да изберат по коя пътека (или патология) в крайна сметка да тръгнат.

Хирургията и вътрешната медицина бяха задължителни. След това имаше широк спектър от специалности и подспециалности, като акушеро-гинекология, педиатрия, психиатрия, неврология, офталмология, урология — и дори ректология за онези, които имаха наклонност.

Някогашният повече или по-малко стабилен курс беше разбит на малки групи. Докато преди можеха донякъде да се утешат с това, че всъщност всичките сто и двайсет души бяха в ръцете на тиранин, като Пфайфър, сега в групи от двама до десет те се сблъскаха с не по-малко страшни лекари.

Барни и Бенет се считаха за късметлии за това, че ги разпределиха в „Бригъм“. Защото, колкото и често да обикаляха различните отделения заедно със съответните инструктори, поне бяха в една и съща сграда и можеха взаимно да си облекчат робията. Барни измисли една игра, която нарече „олимпийското състезание по шлеп“. Тя включваше няколко необикновени дисциплини, всяка от които изключваше употребата на асансьор.

Началото представляваше втурване от четвъртия етаж с празни ръце. После следваха спринтове, съчетани с носене на различни инструменти, проби и т.н. А Бенет измисли минисъстезание по хвърляне на копие. Предизвикателството беше колко вени на пациенти можеш да пробиеш с първото бодване на иглата и съответно да вземеш кръв. Губещият трябваше да плати обяда, по време на който те обсъждаха постиженията си през седмицата.

Макар и двамата да бяха на етап вътрешни болести, беше невъзможно да се повярва, че изпълняваха едни и същи задачи. Така беше, защото имаха диаметрално противоположни възгледи за тях.

— Няма действие, Барн — оплакваше се Бенет. — Не се учудвам, че на интернистите им викат „бълхи“. Само се влачат по коридорите и надничат по ъглите. Искам да кажа, че не мога да си представя да прекарам живота си в хипотези за това, какво може и какво не може да става в човешкото тяло.

— Намирам го за очарователно — възрази Барни. — Като работата на детектив, който, за да разреши загадката, трябва да свърже малките нишки. Защо не отидеш в радиологията, Ландсман? Тогава ще можеш да прекарваш целия ден сам в мрака с рентгенови очи.

— Не, благодаря ви, доктор Ливингстън. Аз съм за хирургията, истинската vita activa[1].

— Да — отбеляза Барни, — нали го знаеш онзи стар виц за различните видове лекари. „Бълхите“ знаят всичко и не правят нищо, хирурзите не знаят нищо и правят всичко.

— Да, а психиатрите не знаят нищо и не правят нищо.

Барни се засмя. Бенет проследи мисълта му.

— Какво те привлича в това да прекараш останалата част от живота си в трупане на мастна тъкан по задника си, обяснявайки на хората, че не трябва да обичат майките си?

— Хайде, Бен, там навън има буквално милиони хора, които ходят и носят болките си. Понякога си мисля, че всички трябва да бъдем освидетелствани.

— И ние в действителност сме такива, докторе — засмя се тихо Бенет. — Ние всички сме вече в болницата.

Двамата бяха излезли от смяна в 5:30 следобед и в болницата нямаше да ги очакват преди седем часа на другата сутрин. Докато вървяха полека към Вандербилт Хол в сгъстяващия се сумрак, Барни се осмели да попита:

— Бен, ти всъщност никога не си ми казвал какво те накара да се насочиш към медицината. Веднъж ми беше споменал, че баща ти е обущар. Да не би това да е било нещо като мечта на вашите да избереш тази професия?

— Не — отговори Бенет, — те не са ме насочвали в никаква посока. Просто реших да избера нещо, което може да направи света по-добър.

— Хайде, Ландсман. Не си на събеседване за влизане в училището. Аз съм твоят стар приятел. Не можеш ли да предложиш някоя по-основателна причина? Господ знае колко съм те отегчил с подробности от моята младост в Бруклин. А се обзалагам, че твоето детство е било дяволски по-интересно.

— Добре, Ливингстън — усмихна се Бенет, — за да ти направя една специална услуга, ще разровя душата си тук, по средата на улицата. Мисля, че причината, поради която се насочих към медицината, е един млад лекар — всъщност той е бил само студент по медицина, — който е спасил живота на майка ми.

— Тук има нещо неясно — отвърна Барни разпалено. — Какво се случи? Някаква злополука ли е?

— Не — тихо каза Бенет. — Освен ако за теб Хитлер не е злополука. Един от медицинските апостоли на фюрера я е използвал като морско свинче.

— Дяволска работа — прошепна Барни приглушено.

— Когато съюзническите сили освободили лагера, майка ми била в последна стенен на остра ендометриална инфекция. Един английски студент по медицина й направил спешна операция с най-примитивни подръчни средства и спасил живота й.

— Исусе Христе! — възкликна Барни. — Но аз никога не съм знаел, че в концентрационните лагери е имало чернокожи.

— Майка ми е еврейка — отвърна Бенет.

— А — рече Барни с усмивка, — сега всичко става ясно. Нека се опитам да доразкажа останалата част от тази романтична история. Твоят баща очевидно е бил в редовете на Трета армия на Патън — тъй като ти имаш една табакера с неговата емблема, — освободил е лагера и после се е влюбил в майка ти. Прав ли съм?

— Наполовина.

— Коя половина?

— Това ще те смути, Барни. Моят баща е освободил моите родители.

— Хей, Бен, чакай малко, обърках се. Може ли да започнем от първоизточника, като например раждането? Кой, по дяволите, е твоят баща?

— Моят баща е полковник Линкълн Бенет старши, офицер от американската армия, починал през 1945 година. „Родителите“ ми са Хершел и Хана Ландсман от Берлин, концентрационен лагер Нордхаузен, и понастоящем живеят в Кливлънд, щата Охайо. Нали разбираш, Хана е била наистина в много тежко състояние и именно моят роден баща е заставил лекарите да се опитат да спасят живота й. Но после по ирония на съдбата той умрял от тиф. Когато отишли в Америка, семейство Ландсман ме открили и за да съкратя историята — след като ме осиновили, моето първо име станало Бенет.

— Добре, мисля, че мозайката започва да се нарежда. А сега да разбирам ли, че господин Ландсман е онзи, който е обущар?

Бенет кимна.

— Съдейки по начина, по който се обличаш, и лукса около теб, предполагам, че магазинът му доста преуспява.

— Всъщност обувките ги правят във фабриките му. Неговият „магазин“ се нарича „Роял Ледъркрафт“.

— Ама че история — промърмори Барни. После се сети: — А твоята родна майка? Какво е нейното място във всичко това?

Чертите на лицето на Бенет се опънаха.

— Не знам, Барн. Нямам никакъв спомен за тази жена.

— Е, ти си по-късметлия от повечето хора. На практика имаш трима родители, с които да се гордееш. Повечето хора нямат дори един.

Бенет се засмя и прегърна състудента си. Барни беше развълнуван от тази безпрецедентна проява на привързаност.

Лора караше своя практикум по вътрешна медицина в „Мас Дженерал“. Тя сновеше с набързо хваната на плитка коса между пациенти и лаборатории и се учеше да мери пулс, кръвно налягане, да палпира основни органи за аномалии, а също и да изслушва безбройните здравословни проблеми на новите пациенти.

Вече се беше сблъскала с трудностите да бъде жена в една мъжка професия. Когато се опита да снеме анамнезата на един монтажен работник с камъни в бъбреците, тя установи, че той въобще не е настроен да й сътрудничи по отношение на нещо, което се намира надолу от пъпа му.

— Но, сър — възрази тя. — Аз трябва да опиша това заболяване, иначе никога няма да ви оперират. Винаги ли искате да имате тези болки в бъбреците?

— Вижте, госпожо, аз нямам какво да крия, но ако трябва да говоря за някои лични неща, като пускането на вода и интимните ми части, то това ще направя с доктор, а не с някоя руса сестра.

— Моля да ме извините, сър — отвърна тя рязко, — но това ме обижда.

— Това си е ваша работа, по дяволите — каза той. Ще ви позволя само да премерите пулса ми.

На Грети не й беше по-леко. Но все пак най-неприятното преживяване беше свързано не с пациент, а с лекар.

Тя беше избрала хирургията като свой първи практикум и вършеше обичайната мръсна работа, като например да държи раните отворени с помощта на ретрактор, докато „големият нож“ влиза в тялото, „за да отреже и да излекува“, както казваха хората.

В редки случаи на някои от по-напредналите студенти им се позволяваше да направят окончателните шевове. Грети получи своя шанс, когато доктор Малкъм Макбрайд я покани да му асистира в зашиването. С маниера на добър педагог той взе ръцете й в своите, помогна й да хване иглата в дясната и започна да я движи заедно с неговата — бодване надолу, после изтегляне нагоре и тъй, докато разрезът бъде затворен.

Грети незабавно усети, че нещо не е наред, защото зад себе си чувстваше не само тялото на хирурга — при всяко движение на ръцете си той леко докосваше гърдите й.

Забеляза ли някой какво правеше с нея? Забелязаха ли, че дишането на техния учител беше станало по-учестено? Или бяха хипнотизирани от съшиващите ръце?

— Не мога да се върна в онази стая. Просто не мога.

Веднага щом се прибра във Вандербилт Хол, тя се втурна да разкаже на Лора.

— Какво трябваше да направя? — попита тя през сълзи. — Освен че триеше гърдите ми с ръце, той ме натискаше отзад със своя… своята ингвинална област. Искаше ми се да го убода с иглата.

— Трябвало е да го направиш — отвърна Лора.

— Лесно е да се каже — възрази Грета. — Ти би ли рискувала да пропаднеш на изпита по хирургия за нещо, което никой друг не може да види?

Този въпрос накара Лора да се замисли. Не, вероятно тя не би направила нищо, дори онзи да е на път да я изнасили.

— Грети, погледни по друг начин на нещата — каза тя, опитвайки се да й вдъхне увереност. — Това е просто едно незначително и гадно усещане. Мисълта ми е, че, ако онзи е толкова ненормален, та да изпитва удоволствие от такава евтина възбуда, тогава прояви съчувствие към него. Искам да кажа, че ще имаме дяволски късмет, ако през следващите години не ни се случи нещо повече от това.

— Благослови ме, отче, защото съгреших. След последната, ми изповед извърших прелюбодеяние.

— Слушам те, сине мой.

— И напоследък правя това често.

Пауза.

— Първо бяха онези момичета от класа в института. Грети… и после Лора. За втората се чувствам най-виновен, отче, защото тя също е католичка. Всъщност ние даже се молихме заедно в тази църква. Какво да правя, отче?

— Сине мой, всички ние трябва да избягваме греха и особено греховете на плътта. Но преди всичко ти трябва да се стремиш да поддържаш учението на католическата вяра. Моли се на Бога да ти даде сила, сине мой, а аз ще се моля за теб.

— Да, отче.

— Като покаяние кажи три пъти молитвата за Христовите мъки на кръста. А сега искрено се разкай…

Absolvo te in nomine patris et filii et spiritus sancti[2].

— Но, отче… аз все още се страхувам.

— От какво, сине мой?

— Тези прелюбодеяния бяха единствено в моето съзнание. Страхувам се, че може да ги извърша наистина.

От другата страна на изповедалнята не последва никакъв отговор.

Ханк Дуайър излезе от катедралата с пречистена душа и обновен дух.

Лора мразеше хирургията.

Не само заради кръвта и вътрешностите, а и заради така изтощителното стоене нащрек до ретрактора в продължение на два-три часа, докато кръвоносните съдове или вътрешните органи биваха отделяни, резецирани, лигирани и отстранявани. Достатъчно беше видяла и от „тежката работа“: счупените кости на краката се наместваха, все едно бяха дървени парчета в ръцете на дърводелец, а материалите, с които се правеха шевовете, бяха най-различни — найлон, черво от кенгуру, коприна. Всичко това някак си напомняше монтажен конвейер от Детройт.

Беше й по-добре да разговаря с пациенти, на които предстоеше операция, да се опитва да ги избави от уплахата им, да ги наблюдава как се предават под въздействие на упойката с помощта на нейните утешителни думи.

В следоперационната зала беше мъчително. Понякога тя виждаше пациента, на когото беше говорила, в съзнание, усмихнат, щастлив и изпитваше радост. Но обикновено, дори и операцията да беше успешна, те се измъчваха от болки и никакви нейни думи не можеха да облекчат страданието им.

Разбира се, имаше и случаи, когато те изобщо не се събуждаха…

Всяка вечер тя се връщаше от болницата, след като времето за вечеря беше отдавна минало, и едва намираше сили да слезе долу до машините за сандвичи.

Почти всеки ден я очакваше писмо от Палмър. Или „младши лейтенант Талбот“, както напоследък сам се наричаше.

Боже, помисли си тя, защо отблъснах това момче?

Ето той ходи по разни екзотични места из Тихия океан и вероятно се среща с десетки грациозни девойки на възраст за женене. Въпреки че в писмата му имаше клетви за вярност и загатвания за безбрачие, тя беше сигурна, че той в действителност прекарва доста буйно времето си.

От своя страна Лора поддържаше сексуалната си независимост и беше имала няколко случайни връзки със стажанти, които се оказаха съвсем незначителни. Отстъпи пред натиска дори на самовлюбения и настоятелен бостънски неврохирург Гари Арнолд, който наскоро се беше завърнал в Бостън. Но втората им среща също не беше продължителна. Гари проявяваше някаква дразнеща склонност да говори авторитетно. През една късна неделна вечер, докато лежаха в леглото, той погледна втренчено тавана и промърмори:

— Ти не обичаш секса, нали, Лора?

— А? — тя беше почти заспала.

— Просто забелязах, че ти, изглежда, не изпитваш удоволствие от любенето.

— Намекваш, че имам някакъв проблем ли, Гари?

— Е добре, ще бъда съвършено честен. Мисля, че може би ще трябва да поговориш за това с някого.

— Знаеш ли — отвърна Лора, събуждайки се постепенно, — може и да си прав. Колкото повече си мисля, толкова повече осъзнавам, че сексът не е чак толкова голямо удоволствие…

— Аха — каза докторът със същия тон, с който Архимед някога бе изрекъл „Еврика“.

— Не, Гари, искам само да кажа, че сексът не ми доставя удоволствие с теб.

Докато неврологът, получил внезапно нервно разстройство, търсеше подходящ отговор, Лора се облече, сложи палтото си и тръгна към вратата, оставяйки един прощален подарък на добрия доктор.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Гари? Ти бъркаш ума си с пениса… което е съвършено понятно, тъй като и двата ти органа са еднакво трагични.

При което тя се усмихна скромно и излезе на пръсти от живота му.

Както подобаваше на един послушен син, Сет Лазаръс се отбиваше вкъщи за всеки уикенд. Майка му винаги го питаше:

— Какво ново?

А той подхващаше за сетен път уморителната и почти водевилна сцена:

— Не е кой знае какво. Тъкмо излекувах рака, сърдечните пристъпи, зъбобола и ухапванията от комари.

На което тя правеше своя обичаен коментар:

— А нещо друго, още по-ново?

След това баща му се впускаше в монолог, за различните чикагски отбори и съответните им шансове.

Скучната и обезсърчителна формула не се променяше никога. Сет се чудеше защо си прави труда да харчи пари.

Но един уикенд никой не вдигна телефона. Нито у дома, нито долу в магазина. Не беше възможно да са излезли в отпуска, защото никога не го правеха. Всъщност сигурно бяха дали някакъв мълчалив обет да работят непрекъснато, откакто Хауи влезе в болницата. Навярно смятаха, че нямат право на друга радост в живота. Но къде бяха отишли?

Той се обади на Джуди по телефона, нещо, което обикновено правеше в делничните нощи — от единайсет нататък. Тя веднага се сети защо се обажда.

— Извинявай, Сет, но родителите ти ме накараха да обещая, че няма да кажа нищо. Става дума за Хауи…

Тя замълча и Сет се поддаде на тайното желание това да бъде дългоочакваната новина, че брат му… вече не страда.

— Какво се е случило? — попита той бързо.

— Получил е нещо като мозъчен кръвоизлив. На практика е мъртъв.

Сет загуби контрол напълно.

— Искаш да кажеш, че още е жив?

— Все още диша. Включили са го на респиратор. Родителите ти седяха до леглото му през цялата седмица.

Сет избухна.

— Защо, за Бога, правят това? Той фактически не е жив От двайсет години. Каква, по дяволите, е тази болница?

Джуди въздъхна.

— Не знам, Сет — каза тя тихо. — Но знам, че през цялото това време майка ти седи в онази стая, за да е сигурна, че Хауи има на кого да се опре.

— Ще намеря някой, който да ме замести, и утре сутринта ще хвана първия самолет — заяви Сет решително. — Мисля, че има полет в седем и половина.

— Ще те посрещна — отвърна Джуди нежно. — Ужасно е да се връщаш затова, но ще се радвам много да те видя.

— Аз също — отговори Сет.

Веднага щом затвори телефона, Сет облече набързо синята си винтяга и хукна надолу. Излезе от Вандербилт, тръгна по „Лонгууд авеню“ към вътрешния двор на института и после се втурна към крило „Д“. Половин час по-късно беше отново в стаята си и приготвяше малка пътна чанта, която щеше да му е нужна за утрешното пътуване: риза, вратовръзка, къси спортни гащета, чорапи, четка за зъби и несесер. И най-накрая — една игла за подкожна инжекция.

[1] Активен живот (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Опрощавам греховете ти в името на Отца и Сина и Светия дух (лат.) — Б.пр. ↑

23.

— По дяволите, Сет, изглеждаш изтощен.

— Не можах да спя през цялата нощ. Онова, което трябва да направя, е ужасно.

— Което трябва да направим ние, скъпи — поправи го Джуди, докато вървяха ръка за ръка по един от дългите коридори на чикагското летище „О’Хеър“. — Тук и двамата сме вътре.

Покрай тях притичваха тълпи от изтормозени бизнесмени, бързащи за своите полети. Стигнаха до ниво „три“ на гаража, където беше паркирала колата си Джуди, и гласовете им ехтяха в студеното бетонно подземие. Джуди даде назад и потегли надолу по наклонения път, а през това време Сет остана мълчалив.

— Решил си нещо друго, нали?

— Не съм убеден, че може да се нарече така. Да ти кажа истината, страх ме е до полуда.

Бяха излезли от магистралата, когато тя се опита да му вдъхне увереност.

— Сет, това е правилното решение.

— Някои хора биха казали, че си играя на Бог.

— Не вярвам Бог да иска ненужното страдание на някое човешко същество… особено когато болният дори не осъзнава, че е само „технически“ жив. Абе тия неща си ми ги говорил десетки пъти.

— Знам — призна той. — Но какво ще правя, ако ме хванат?

Тя не можа да му отговори. Наистина тази перспектива я преследваше още откакто бяха установили, че и двамата считат за правилно да сложат край на едно без жизнено и изпълнено с болка съществуване. А той отиде дори и по-далеч, доверявайки й, че, ако някога има подобни случаи, би „помагал на хората да умрат“, стига само да го желаят.

— Има и друго нещо — предупреди Сет на висок глас. — Не мога да вляза там просто ей така с куфара. Ще бие на очи.

— Помислих за това — отвърна тя. — В дамската ми чанта трябва да има достатъчно място.

Той кимна и каза:

— Бих искал да мога просто да дръпна щепсела на проклетия респиратор. Според мен, ако имаха някаква хуманност, докторите там щяха да го сторят. Конете, които изпитват болка, ги убиват, за да сложат край на страданието им. Защо не правят същото и с хората?

— Хората може би считат, че Бог обича хората повече от конете.

— Не — поправи я Сет. — Щом ни заставя да слагаме край на болките им, значи той обича повече конете.

Колата влезе в паркинга „Сейнт Джоузеф“ и спря в един отдалечен ъгъл. Сет отвори малкия си куфар и извади спринцовката. Изведнъж тя му се стори огромна. После измъкна от джоба си два флакона с някаква течност.

— Какво е това? — попита Джуди.

— Калиев хлорид — отвърна той. — Съвсем обикновен минерал, който всички ние имаме в телата си. Необходим е за електролитите в мозъка. Ако бъде вкаран венозно, сърцето спира. Никога не би могъл да породи подозрение, защото никой не би поставил под съмнение присъствието му.

Сет проби капачката на флакона и започна да изтегля течността.

— Ако не друго, сега поне Хауи ще страда за последен път.

Хауи. За първи път през този ден беше произнесъл името му. През цялата безсънна нощ и по време на полета се беше опитвал да лиши „пациента“ от самоличност. Това не е твоят по-голям брат, беше си казал той, това е просто една страдаща маса от безполезни органи без никаква самоличност.

Изпразни съдържанието на втората ампула в спринцовката и я подаде на Джуди. Тя я зави предпазливо в носната си кърпичка и се опита да я сложи в чантата си.

— Част от нея ще изтече в блъсканицата.

— Не се безпокой — отвърна Сет безизразно. — Това е… повече от достатъчно.

Джуди внимателно затвори чантата си. Двамата излязоха от колата и тръгнаха един до друг, а стъпките им хрущяха в покрития със ситен чакъл двор.

Тъкмо когато влизаха през главния вход, от асансьора излезе небръснатият и изтощен Нат Лазаръс.

— Сет — възкликна той с дрезгав глас, — каква изненада… майка ти ще се радва да те види — после се обърна към Джуди и добави без злоба: — Мисля, че обеща да не…

— На моя отговорност, татко — прекъсна го Сет. — Когато не можах да се свържа с теб по телефона, се обадих на Джуди и я накарах да ми каже какво става. Е, как е той?

Баща му сви рамене:

— Как е той? Какъв отговор искаш по отношение на момче като Хауи? При други обстоятелства можех да кажа, че е малко по-зле… но той открай време си е съвсем зле и без това.

— Как е мама?

Нат въздъхна.

— Още един въпрос, на който можеш сам да си отговориш. Че как ще е? Стои там по цял ден и цяла нощ и му говори ли, говори за последните събития, за най-новите и смахнати диети в Холивуд… и за всичко, което пише по списанията. Не знам как й е останал още глас.

— Спи ли изобщо? — попита Сет.

— Накара ги да й поставят едно легло до неговото. „В случай че има нужда от мен“, както, казва тя. А аз не мога да дишам в онази стая и затова съм тръгнал да си легна в мотела.

— Прав си, татко. Това ще ти се отрази добре. Ще се видим по обед.

— Да, разбира се — после Нат уморено добави: — Радвам се, че те виждам, Джуди.

На път за стаята Сет държеше ръката на Джуди.

Колкото повече се приближаваха, толкова по-ясен ставаше пневматичният вой на респиратора.

Вратата беше леко открехната и побелялата глава на Роузи Лазаръс се подаваше над зеленото тапицирано кресло. Тя гледаше към края на леглото, където вероятно виждаше лицето на по-големия си син, защото от мястото, на което стояха Сет и Джуди, се виждаше само един огромен метален респиратор.

— Здравей, мамо — тихо каза Сет. Отговор не последва. — Аз съм, мамо — рече той по-високо и в същото време си мислеше: „Този проклет апарат е толкова шумен, че тя не може да чуе гласа дори на своя жив син.“

Влезе в стаята, а Джуди застана зад него. Докосна майка си по рамото и тя сепнато подскочи.

— О, Сет — проплака тя, когато я прегърна. — Хауи е много болен. Тукашните лекари не могат да подобрят състоянието му. Познаваш ли някой специалист от твоята болница, на когото да се обадим?

Той поклати глава.

— Никого не познавам, мамо.

— Тогава просто трябва да седим и да чакаме — отвърна майка му. А после забеляза другия посетител. — Здравей, Джуди, скъпа. Колко мило от твоя страна да дойдеш.

За първи път сега Сет погледна към лицето на брат си. От апарата изглеждаше миниатюрно. Очите му бяха затворени, а по челото му имаше пот. Сигурно страда, си помисли Сет. И знам, че, ако Хауи иска нещо, то е всичко това да свърши.

Обърна се към майка си:

— А ти как си, мамо? Грижиш ли се за себе си? Храниш ли се?

— Това не е от значение. Ще се оправя.

— Закусвахте ли, госпожо Лазаръс? — попита Джуди загрижено.

— Време за закуска ли е? Мислех си, че е още нощ.

— Долу на пътя видях един „Хауърд Джонсън“ — предложи Джуди. — Ще ми бъде приятно да ви закарам.

— Не, не — възрази Роузи припряно. — Не мога да оставя Хауи толкова дълго сам. Ще бъдеш ли така добра да ми донесеш нещо?

— Какво? — попита Джуди.

— Нещо. Каквото и да е. Наистина не съм гладна. Честно казано, трябва ми само чаша силно кафе.

— Добре тогава, мисля, че във фоайето има машина — отвърна Джуди. — Защо не дойдете с мен просто да се поразтъпчете?

Роузи въздъхна.

— Всъщност май ще е добре да походя — за да се изправи, жената се оттласна с ръце от облегалките на креслото.

— Хайде, Скъпа — каза тя на Джуди. После се обърна настойчиво към другия си син: — Сет, ти стой при Хауи и ако нещо се случи, веднага звънни на сестрата.

— Добре, мамо — отвърна той, а гласът му дойде дълбоко от гърлото. След това се пресегна към джоба си и извади една шепа дребни монети. Подаде ги на Джуди и каза: — Ако видиш някъде апарат, донеси ми някакъв сандвич.

— Правилно — одобрително каза Роузи, — и ти трябва да хапнеш нещо, Сет. Станал си слаб като клечка.

В момента, в който двете жени излязоха от стаята, Сет бързо затвори вратата и се втурна към мястото, където Джуди бе оставила чантата си.

И после се захвана с онова, което беше правил толкова много пъти в сънищата и фантазиите си. И най-вече през цялата минала нощ.

Отиде до другия край на леглото, където ръцете му щяха да бъдат скрити от респиратора, в случай че някой от лекарите или сестрите се отбиеше в стаята.

Чантата на Джуди се отвори с изщракване, той бръкна вътре, поколеба се за миг и дори не смееше да диша, докато се ослушваше за нечии стъпки по коридора.

Не се чуваше нищо друго, освен звука на респиратора.

Към интравенозната система, отвеждаща към ръката на Хауи, имаше бюретка и куха стъклена тръбичка, която показваше какво количество от предписаното лекарство вече е изтекло.

Сет бързо разви тясната тръбичка, вкара иглата на спринцовката в бюретката и изпразни солидната доза, която се съдържаше в нея. После припряно и с треперещи ръце върна интравенозното маркуче към нормалната му функция, прибра спринцовката обратно в чантата на Джуди и отново седна до брат си.

Знаеше, че сърцето му скоро ще спре да бие. Но механичният вентилатор щеше да продължи да изтласква въздух към белите му дробове. И тъй като Хауи и без това беше в безсъзнание, сестрите може би нямаше да разберат, че е починал, поне още пет минути. А може и час.

Сет не знаеше дали иска майка му да е тук за едно последно и безсмислено сбогом… или пък да пропусне мига, в който агонията на Хауи щеше най-сетне да свърши.

Самият той не можеше да отклони очи от лицето на брат си, с когото никога не бе успял да поговори.

Сбогом, Хауи, каза той в мислите си. Ако има някакъв свръхестествен начин, по който да ме познаеш, тогава може би ще разбереш, че направих това… защото те обичам.

Погребението, както и целият живот на Хауи, беше сведено само до тях четиримата. Дори и Джуди не присъстваше. Такова беше желанието на Роузи: „Семейството трябва да остане насаме за последен път.“

Сет стоеше безчувствен до гроба и слушаше как унитарианският пастор, който работеше към гробището, възхвалява добротата на брат му. Единственото нещо, което му носеше утеха, бяха мимолетните слова, че сега Хауи е „намерил покой“ и „почива в мир“.

На връщане от гробището, докато бяха в лимузината, Роузи се утешаваше, повтаряйки непрестанно какво били казали лекарите, които правили безуспешни опити да събудят нейния Хауи.

— Благодаря на Бога, че поне не е страдал. Станало е безболезнено. Сърцето му просто е спряло. Никой не е можел да направи нищо.

Джуди ги очакваше пред магазин „Лазаръс“. Тя изказа съболезнованията си на Нат и Роузи, а те двамата кимнаха признателно и безмълвно и тръгнаха ръка за ръка към задната врата.

Сет и Джуди останаха сами.

— Как се чувстваш? — попита тя.

Тъкмо щеше да каже, че е добре, но внезапно го обзе чувство на вина и прошепна:

— О, Джуди, какво направих? Какво направих?

Следващият им практикум беше в различни болници и затова Барни и Бенет се виждаха рядко, като изключение правеха само спорадичните им среднощни състезания по наказателни удари, в които резултатът беше 2568 към 2560 в полза на Барни.

Но рано една сутрин, когато беше към края на петкилометровия си крос, Барни зърна Бенет да вилнее подобно на Джийн Кели от „Пея в дъжда“. Приятелят му прескачаше като бесен на прескочикобила апаратите за паркиране по улица „Луи Пастьор“. Барни хукна да го настигне.

— Ей, Ландсман, да не си откачил? — извика той запъхтяно.

Бенет не обърна внимание какво го питат, и избъбри възторжено:

— Направих го, Ливингстън. Току-що изродих едно истинско, живо бебе.

— Ей, да не ме поднасяш — Барни се усмихна и протегна ръка. — Поздравления. Още единайсет и се дипломираш.

— Ще ми бъде приятно да го правя още милион пъти. Можеш ли да си го представиш, Барн, бъркаш в оная кървава пихтия и вадиш едно такова мъничко човеченце.

— Искаш да кажеш, че е трябвало да извършиш истинско раждане?

— Извадих късмет. Беше пет часа сутринта. Лекарят правеше спешна операция, а стажантът цяла нощ бил преливал кръв на един хемофилик и ми каза да отивам да се оправям сам.

— Жестоко!

— Разбира се — продължи Бенет, — човекът може да се е повлиял малко нещо от обстоятелството, че майката е заможна пациентка от Роксбъри. Но тъй или иначе, аз го направих — макар че, да си призная, сестрите малко ми помогнаха. А пък и самата жена вече беше минавала през тази работа. Но никога няма да ми повярваш какво се случи после.

— Ландсман, от теб мога да очаквам всичко — ухили се Барни.

— Добре тогава, слушай… жената ме погледна, от леглото и каза, че, макар това да й е деветото дете, то е първото, изродено от истински лекар пика, както тя ласкаво се изрази. И тъй, тя настоя да й дам името си.

— На нея… момиче ли е?

Бенет сви радостно рамене.

— Какво да правя, като в този момент в родилното отделение на „Бет Израел“ има една четирикилограмова малка дама, която се нарича Бенета Ландсман Джаксън?

— Взела е дори и „Ландсман“? Добре, че не си споменал „Ейбрахъм Линкълн“.

— Да ти кажа истината, Споменах, но тя вече си имала дете с това име.

— Лора, как е, раждаме ли, раждаме ли?

Акушер-гинекологът Уолтър Хюлит, към когото тя бе прикрепена, беше надникнал в родилната зала, за да види как Лора се справя с пациентката си Марион Фелс, трийсет и шест годишна жена първескиня.

— Контракции в интервал между четири и пет минути, шийката има разширение около шест сантиметра, изглаждане осемдесет процента… минус три пункта.

— Страхуваш ли се?

— Не, добре съм.

Естествено, лъжеше.

Лора беше сигурна в информацията, която даваше, обясняваща точното положение на бебето в родовия канал, но далеч не беше добре.

Те вече бяха определили, че раждането ще бъде „главично“ — т.е. подобно на деветдесет и пет процента от всички случаи бебето на Мерион щеше да се появи напред с главата. Но информацията, която току-що беше дала на Хюлит, показваше, че няма да видят темето на детето поне още два часа.

Мисълта, че Хюлит може да отиде и да намери някое спокойно легло, на което да подремне, я довеждаше до ужас.

— Слушай, Лора — каза той, — очевидно е, че разполагаме с много време. Ще поизляза…

Добре, помисли си Лора, ти винаги отиваш на онова място на паркинга да запалиш цигара.

Но след това чу края на изречението.

— … да си взема нещо за ядене. Трябва да отида само до „Блухил авеню“ и да си купя сандвич и лимонов сок.

„Блу хил авеню“? — помисли си тя. Та това е на километри оттук. За Бога, Уолтър, не можеш да ме оставиш просто ей така сама. Зная, че наоколо има сестри, но аз съм единственият лекар… а дори не съм и лекар.

— Смяташ ли, че ще задържиш крепостта? — ухили се Хюлит.

Тя бе решена да прикрие страховете си.

— Разбира се, докторе, няма проблем — каза тя, чудейки се откъде беше събрала кураж, при положение че дъхът не й стигаше да произнесе подобна лъжа.

— Чудесно — заяви Хюлит. — Да ти взема ли нещо?

Тя поклати глава.

— Не, благодаря. И през цялото време си мислеше: „Освен да ми намериш един добър гинеколог.“

— Как се чувствате? — попита сестрата.

— Благодаря, добре — отговори Лора.

— Питах госпожица Фелс, доктор Кастелано — отвърна тя троснато.

— О! — рече Лора, опитвайки се да прикрие смущението си.

— Добре съм — каза пациентката.

Главната сестра се усмихна.

— Ако имате нужда от нещо, просто ни извикайте.

— Не можете ли да направите нещо за тези проклети контракции?

— Отпуснете се, Марион — намеси се Лора, — съвсем скоро ще можем да ви дадем някакво лекарство.

— Да — потвърди старшата сестра, — за вас сме приготвили местна упойка.

Флорънс Найтингейл отдръпна самодоволно усмихнатото си лице от вратата. „Не е ли прекрасно, че получавам такава подкрепа от съотборничките си по пол, които се чувстват обидени, задето нося бяла престилка, а не бяла шапка — мислеше си Лора. Моля те, Уолтър, довършвай този проклет сандвич, преди жената да е получила пълно разкритие.“

Опита се да си възвърне доверието на пациентката, като премери кръвното й налягане и провери състоянието на шийката, която за неин ужас се беше разширила до близо осем сантиметра. Процесът се развиваше много по-бързо, отколкото някой беше очаквал.

Веднага щом контракциите й спряха, Лора я попита нежно:

— Сестрата вярно ли ви нарече „госпожица“?

Марион се усмихна изнурено и отговори с известно затруднение:

— Да. Не исках да се омъжвам за него… главно защото беше женен за друга. Годините все пак си вървят и исках да си имам дете, преди да е станало твърде късно.

— Какво работите? — попита Лора.

— За „Глоуб“. Толкова заета бях с успешната си кариера, че не обърнах внимание на биологическия часовник. А вие омъжена ли сте, докторе?

— Моля ви, наричайте ме Лора. А отговорът е: „Все още не.“

Изведнъж Марион избъбри:

— Бързо, Лора, ръката ти!

Тя изстена и силно стисна ръката й, а Лора прошепна:

— Отпуснете се. Опитайте се да дишате нормално. Скоро ще свърши.

Марион спря дъха си и попита:

— Колко остава още, докато се роди бебето?

— Немного — отвърна Лора окуражаващо, а вътре в себе си се молеше Уолтър вече да бърза по улица „Фенуей“. — Ще те погледна още веднъж.

За свой ужас тя откри, че шийката е получила пълно разкритие и че бебето е в положение плюс две.

Господи Боже, за първи път беше изправена пред истинска задача! Тя позвъни на сестрите.

— Започва се — прошепна Лора на Марион.

— Слава Богу, тези контракции просто ме убиват.

Едно отделение сестри влетяха вътре и подкараха носилката с бъдещата майка към родилната зала. Марион изчезна за части от секундата.

Изведнъж зад Лора се обади един мазен глас:

— Не е ли по-добре да се измиете?

По дяволите, това беше онази приятелски настроена старша сестра.

— Да, разбира се — отвърна тя, а паниката й растеше. — Ъ-ъ… когато доктор Хюлит се върне, непременно му кажете къде съм.

— Разбира се, докторе.

Лора се затича надолу по коридора, спря се до мивката пред родилното и започна старателно да мие ръцете си.

През цялото време се опитваше да овладее учестеното биене на сърцето си.

Тя бутна вратата и влезе в предродилната зала, където една втора сестра й помогна да си сложи стерилна престилка и ръкавици.

От мястото, където беше, Лора чуваше как Марион стене от болка.

— Къде е анестезиологът? — попита тя. — Той трябваше да й направи местна упойка.

— Нико току-що го извикаха спешно. Може доста да се забави.

О, Боже, помисли си Лора, трябва да му се обадя в спешното отделение да се връща… защото не вярвам да успея сама да поддържам дишането. И освен това знам, че не мога да направя упойката сама.

Стоеше неподвижно и се опитваше да си спомни какво би направил един истински акушер в ситуация като тази. Той щеше да подготви половите органи. Няколко пъти беше наблюдавала тази процедура, но никога не я беше извършвала сама.

Сега нямаше избор… Лора пое дълбоко дъх и влезе в обляната от по-ярка светлина операционна зала.

Тогава чудото изведнъж се случи. За нейно удивление вече не трепереше. Установи, че крачи спокойно към масата, където краката на Марион бяха хванати с ремъци към стремето за раждане. Коремът й беше покрит със стерилни кърпи и чаршафи. Старшата сестра стоеше близо до малка масичка, върху която грижливо беше подредила хирургическите инструменти.

Лора набързо преговори всички инструкции, които беше запомнила. Преди всичко: не бързай по време на раждането, защото в противен случай може да причиниш сериозни увреждания на майката и детето.

Притисни перинеума, за да се разтегне, и дай възможност на новороденото да разкрие отвора на вагината.

Някъде зад себе си Лора чу как една от сестрите извика:

— Вижте, бебето се показва.

С ледено спокойствие Лора нареди на старшата сестра да приготви спринцовка с десет кубически сантиметра ксилокаин.

Докато чакаше, тя вкара лявата си ръка покрай главата на бебето, за да напипа бедрената кост на Марион. След това с пръст върху половия нерв поиска да й дадат „тромпет“ — метална тръба, която вмъкна навътре, за да насочи двайсетсантиметровата игла. Взе спринцовката в другата си ръка и започна да я напъхва в тръбата, докато усети тъканта на страничната стена на вагината.

После леко издърпа иглата, за да е сигурна, че няма кръв, и най-накрая инжектира аналгетика.

В този момент Марион получи още една мъчителна контракция.

— По дяволите — задъхано рече тя. — Абе това мръсно лекарство не действа!

Лора отговори с тон, който се надяваше да прозвучи окуражително:

— Марион, ксилокаинът започва да действа след две-три минути.

И наистина след по-малко от пет минути всичко беше наред… поне за Марион.

С помощта на чифт прави ножици на Мейо Лора направи седем и половина сантиметров разрез от основата на вагината до ректума, с което се целеше да се разшири „парадният вход“ за бебето.

А Марион не изпита ни най-малка болка.

Въпреки това сега нещата изглеждаха по-малко ясни. Навсякъде се стичаше поток от кръв и слуз. Но ръцете на Лора успяха някак си да открият детето и тя нежно му помогна да излезе. Лицето, брадичката… а после и шията.

Като самолет, включен на автопилот, Лора внимателно завъртя бебето и освободи раменете от тазовия вход на майката.

Полека обърна новороденото, така че да бъде с лицето надолу (всяка секунда трябва да се действа бавно, непрекъснато си напомняше тя). Сега и другото рамо беше свободно. Останалото беше лесна работа. Но, дявол да го вземе, Лора, не бързай. Нека сърцето ти бие, колкото си иска бързо, но бебето изваждай внимателно и постепенно.

Миг по-късно цялото бебе беше в ръцете й. Но щеше да заприлича на бебе едва когато измиеха всичката кръв, слуз, околоплодни води и разни други неща. Исусе Христе, как се хлъзга то. А ако го изпусна? Не, няма, държа го, както трябва — отзад за петите. После някой изплака… или може би изстена? Във всеки случай това беше първият звук на най-новия гост на света.

Лора погледна покритото със секрет същество, което държеше по необходимия начин, като пиле, и после извика:

— Момиче е, Марион, имаш момиче.

Сложи детето върху стомаха на майка му, а сестрите го увиха в топли кърпи. Веднага щом пъпната връв спря да пулсира, Лора я стегна в скоба, а после я отряза и върза.

Точно в този момент в помещението влезе висок прегърбен лекар, облечен в неугледна бяла престилка. Това беше Нико, анестезиологът на тукашната болница.

— Извинявай, Лора. Но нали разбираш, спешно повикване. Да почваме ли шоуто?

— Съжалявам, Нико — каза Лора с непринуденост, идваща от облекчението. — Страхувам се, че шоуто свърши.

— Каква упойка използва?

— Местна.

— Сама ли я направи?

— Не, вълшебната фея ми помогна.

Нико погледна майката, която се занимаваше спокойно с новороденото си, и после отмести очи към Лора.

— Хей, Кастелано, не е лошо.

Лора тръгна към изхода като сомнамбул.

— Чакайте, докторе — чу тя гласа на старшата сестра. — Не забравяйте плацентата.

Лора се върна до масата подобно на автомат, изчака плацентата и заши епизиотомичния разрез с конец от хромирани котешки черва.

Накрая провери общото състояние на Марион. Кървенето беше слабо. Нямаше никакви разкъсвания или увреждания на шийката.

— В ред си, Марион — промълви тя. На което възторжената майка отвърна:

— И ти си в ред, Лора. Благодаря ти.

Лора остана в операционната дори след като откараха родилката, а чувството на облекчение се смени с чувство на гордост. После и на ревност. Марион наистина беше подредила живота си, както трябва.

Изведнъж на Лора й се стори, че най-голямата радост за една жена е да държи в ръцете си дете.

И сега тя разбра, че, колкото и да искаше да успее, тя искаше и това.

Барни беше горд, че оперира с най-добрия екип, макар да знаеше, че не може да се надява на друго, освен да подържи някоя скоба.

Поне щеше да гледа как Томас Обри („хирургът на хирурзите“) и анестезиологът Конрад Наги („най-добрият продавач на райски газ в християнския свят“) си вършат работата.

Днешната процедура беше холецистектомия. Онова, което обикновено се явяваше като рутинно отстраняване на жлъчен мехур, този път щеше да бъде „малко по-интересно“, както се изрази Обри, „защото нашият пациент, господин Ейбрахамиан — както навярно сте прочели в медицинската справка за него, — е имал сложна клинична картина през детството си, която включва ревматична треска и на практика всички алергии, за които можете да се сетите. Трябва да сме готови за изненади.“

— Доктор Наги е приложил предоперативно атропин, направил е упойка с шейсет милиграма метохекситон и е използвал салкураниум за добра нервно-мускулна хармония. За да приспи пациента, той е прибягнал до райски газ и кислород в съотношение седемдесет към трийсет.

Толкова за пролог, а сега вдигаме завесата.

Хванал скалпела по начина, по който виолончелистът държи лъка си, Обри направи Кохеров разрез и кимна на сестрите отляво и отдясно да дренират стомашната течност. Хирургът вмъкна дясната си ръка в отвора, за да отмести черния дроб и да открие жлъчния мехур. Той хвана, органа с екартьор и го вдигна към повърхността.

Първият му помощник, доктор Липсън, поддържаше отвора с ширококрил Дивъров екартьор. После той даде сигнал на Барни да вземе един тесен екартьор и да го постави под ребрената дъга — долния край на гръдния кош.

— Сега, господа — обяви Обри, — ние имаме максимална експонация. Внимателният хирург трябва своевременно да огледа цялата област, която е разкрил.

Преди да отстрани жлъчния мехур, той ги разведе като опитен екскурзовод из цялата система от артерии и канали. После хирургът поведе безстрашните изследователи в търсене на възможни кървящи точки, които все още да не е зашил. В този момент той предостави останалото в ръцете на Липсън, който трябваше да затвори раната, а самият Обри продължи да разказва:

— Моля ви, обърнете внимание, че доктор Липсън внимателно избягва капсулата на черния дроб, защото шевовете, преминали през органа, биха причинили кървене. Когато всичко бъде готово, ние ще вкараме дренажната тръбичка…

Внезапно анестезиологът прекъсна омаята на кротката педагогика.

— Том, има проблеми — каза той с онази характерна нотка на безпокойство в гласа си.

— Какво става? — хладнокръвно попита хирургът.

— Човекът просто ври. Кръвното налягане е до небето. Пулсът е сто и осемдесет.

Доктор Обри спокойно нареди:

— Някой да провери ректалната температура.

Барни стоеше като хипнотизиран, а в това време една от сестрите пъхна термометъра. Започна да се поти, но не смееше да избърше челото си, защото се страхуваше да не мръдне екартьора. Погледна към Наги. Челото на анестезиолога беше свъсено, а очите му излъчваха тревога. Вниманието на Обри остана приковано в отворената рана и като че ли откъснато от паниката около него.

Докато сестрата извади термометъра, сякаш измина цяла вечност.

— Боже мой — задъха се тя.

— Кажи я де, Хелън — спокойно и отсечено заповяда Обри.

— Почти четирийсет и два, докторе.

— По дяволите — извика Наги, — злокачествена хипертермия. Да вземем лед.

Барни чу нечии забързани стъпки към вратата. Чувстваше, че също трябва да реагира на тази спешна ситуация, но как? Уплашен и объркан, той се обърна към главния хирург:

— Да им помогна ли да донесат лед, докторе?

— Аз наредих ли ви нещо, младежо? — троснато рече Обри и за първи път не овладя емоциите си. — Просто дръжте този екартьор и не пречете.

В този момент анестезиологът бързо изтърси:

— Том, електрокардиограмата откача.

Обри свали една от ръкавиците си и протегна ръка към слабините на пациента, за да провери феморалния пулс. По изражението му над маската Барни можеше да каже, че такъв нямаше.

— Няма сърдечна дейност — обади се друг глас.

— ЕКГ-то дава права линия — обяви Наги. — Той е мъртъв.

Настъпи внезапна тишина. Никой не се осмели да продума, преди доктор Обри да реши какво да се прави.

Накрая той нареди:

— Доктор Наги, продължавайте да подавате въздух към белите дробове.

Анестезиологът кимна и се подчини.

Защо, по дяволите, прави това, чудеше се Барни. Този клетник е мъртъв.

В този момент хирургът тупна помощника си по рамото. Липсън разбра и се дръпна настрани, отстъпвайки операцията по зашиването на господин Ейбрахамиан на бързите и сръчни ръце на главния хирург.

Барни наблюдаваше с растящо недоверие. Защо, по дяволите, шие толкова внимателно — защо всъщност въобще шие? После отново да го отварят човека в моргата.

Барни вече беше дръпнал екартьора и докато кислородът се подаваше към белите дробове на мъртвеца, той беше просто един безпомощен и объркан страничен наблюдател.

Обри завърза затягащия полубод, който оформи последния възел.

— Добре — каза той спокойно, — закарайте го в реанимацията. Ще дойда там след няколко секунди.

Покойният господин Ейбрахамиан беше откаран с носилката, а Обри се обърна и невъзмутимо закрачи към нещо, което се явяваше като съблекалнята на асовете.

Липсън се появи отново от следоперационната и завари Барни да стои като вцепенен.

— Какво има? — попита той.

— Не разбирам онова, което току-що видях — отвърна Барни.

— Кое точно не разбра?

— Човекът беше мъртъв, но те все пак…

— А, това ли било — каза Липсън. — Откога си в хирургията?

— Това е първата седмица от стажа ми — отговори Барни и след това запита: — А сега ще ми обясните ли защо, по дяволите, подавахте въздух в човек, който е мъртъв и няма нито пулс, нито сърдечна дейност?

— Успокой се, амиго — каза младият лекар, — ти току-що научи защо нито един пациент не е умрял някога на операционната маса на доктор Обри. Благодарение на фиктивното подаване на газ от екипа на Обри някой от реанимацията ще обяви господин Ейбрахамиан за починал след операцията.

— Искате да кажете, просто заради егото на Обри? — удивено попита Барни.

— Не — възрази Липсън. — Том не е толкова дребнав човек. Но можеш да си представиш колко бумащина си спестява по този начин… въпреки че обикновено аз правя това вместо него. Всичките проклети смъртни актове, болнични документи, формуляри за застраховки… тези бюрократични щуротии отнемат часове. Сега работата ще я свършат момчетата от следоперационната. И тъй, днес ти научи нещо, а амиго?

— Да — каза Барни, — научих, че не искам да ставам хирург.

Точно преди края на четвъртата им и последна година младши лейтенант Палмър Талбот прелетя от Калифорния до Бостън по специална тарифа за военни, използвайки услугите на „Юнайтед Еърлайнс“. Седмица по-късно той можеше да прехвърчи същото разстояние и без самолет — толкова беше замаян от неочакваната нежност, с която го посрещна Лора — опияняваща като силно вино.

От своя страна Лора беше щастлива, че в пиесата й присъства герой извън операционния театър — мъж, чиито качества тя уважаваше и който се отнасяше към нея не като към една от многото сексуални люлки на медицинската въртележка.

Палмър беше решил да посвети годините си в армията, за да учи. Бяха го приели във военната езикова школа в Монтерей, където беше започнал да изучава китайски. Това означаваше още една година в армията, но тогава си мислеше, че си струва, особено след като Лора се беше държала толкова хладно и безразлично.

Онази Лора, която имаше сега, предпочиташе да седи край камината в дома му на „Бийкън стрийт“ и да разговаря за всичко друго, освен за медицина.

Тя си казваше на себе си, че е забравила колко е ерудиран, как внимателно я слуша… и колко е нежен. Убеждаваше се, че на света няма човек, който да я обича като Палмър Талбот. Колко глупаво беше постъпила, когато рискува да го загуби със самодоволната увереност, че още не е срещнала негова милост бъдещия си съпруг. А сега беше решила, че не ще лекар, и толкоз.

Опита се да не го притеснява с дълбоката болка, която все още я терзаеше заради разпадането на семейството й. Раздялата беше станала още по-категорична, когато през 1961 година — по-точно през месец януари — Съединените щати прекратиха всякакви дипломатически отношения с правителството на Кастро. И след това нашествието в „Залива на свинете“, предприето от кубински емигранти и целящо „освобождаването“ на тяхното отечество, сведе отношенията между двете страни от състояние на пълна откъснатост до открита враждебност.

— Сега не бих могла да видя Луис, дори и да искам — заяви Лора с кисела усмивка.

— Е, всъщност би могла — предложи Палмър. — Все още е възможно да отидеш в Мексико и оттам да хванеш самолет до Куба.

Лора го погледна и се опита думите й да прозвучат решително:

— Нямам никакво желание да посещавам Куба, Фидел или баща си.

— Не си ли получавала вест от него, откакто замина?

— Няколко мили писъмца. Дори не си направих труда да им отговоря. Трябва да е нещо повече от un poco loco[1], щом реши да става революционер на тази възраст. Твърди, че най-голямата му цел в живота е да отида при него в Куба и да работя там като лекар.

Палмър поклати глава.

— Четох някъде, че хората на неговата възраст правят разни странни неща — нещо като климактерийна лудост. Дори да искаш, не бих ти позволил да отидеш при него.

— Не се безпокой, няма такава опасност. Нито пък ще последвам майка ми в нейното религиозно уединение.

— Как е тя, между другото?

— О, разговаряхме няколко пъти по телефона. Казва, че е крайно щастлива, откак намери своето „призвание“… както благочестиво се изрази тя. Мисля, че се надява да я посетя, но аз никак не съм склонна да посетя една майка, която предпочита да бъде „сестра“.

Той я докосна по рамото.

— Знам какво ти е минало през главата.

— Едва ли. Нали разбираш, покрай двамата ми умопобъркващи родители започнах да се страхувам, че и аз ще се смахна.

Палмър се усмихна.

— А какво ще кажеш да се смахнеш по мен?

— Мисля, че това вече е станало — отвърна тя и го прегърна.

Сега имаше добра възможност армията да го изпрати обратно в Бостън. Въз основа на ЗОНО (Закон за образованието в националната отбрана) той можеше да приключи последната си година, посещавайки курс по далекоизточни езици за напреднали в някой „реномиран колеж или университет“. И тъй като армията признаваше Харвард за „реномиран“, той беше дошъл да разговаря за програмата им с директора Саймън Риарчик.

А също и да разбере как стоят нещата с Лора.

В нощта преди заминаването си, докато лежаха прегърнати до камината, той рече:

— Виж, Лора, аз наистина искам да се върна тук и да уча, но не мога да се примиря с онова, което Шекспир нарича „да живея в крайните квартали на любовта ти“. Зная, че не си готова за брак. И затова искам да бъде, както ти желаеш, стига само да бъдем заедно… имам предвид да живеем заедно.

Лора го погледна за миг и после каза:

— Палмър, момичето, което не вярваше в брака, вече не е тук. Всъщност си мисля, че „Лора Талбот“ звучи доста добре.

— Не вярвам на ушите си. Да не би да искаш да кажеш, че си готова да станеш доктор Лора Талбот.

— Не — отвърна тя със закачлива усмивка, — ще бъда госпожа Талбот, но доктор Кастелано.

— И ти наистина ще се омъжиш за този самодоволен глупак?

— Мислех, че харесваш Палмър — възрази тя.

— Виж какво, аз харесвам и Елвис, но това не означава, че трябва да се омъжиш за него. Правиш това, защото изведнъж си си въобразила, че си напълно сама, а Палмър се явява като крайна спирка по линията на най-малкото съпротивление.

— Барни, той ме обича.

— Знам, Лора, ни най-малко не оспорвам това. Онова, което се питам, е дали дълбоко в себе си ти наистина го обичаш.

[1] Малко нещо хахо (исп.) — Б.пр. ↑

24.

В живота на всеки четвъртокурсник в Медицинския има период на най-дълбока криза.

Докато завършва последните няколко „факултативни“ практикума, отдавайки се малко повече на хирургията или вътрешната медицина, в случай че възнамерява да става резач или бълха, той внезапно поглежда към календара и установява, че през месец юли същата година ще му бъде връчена официално титлата доктор по медицина.

В този момент на остро и болезнено осъзнаване той разбира, че ни най-малко не е готов да стане лекар. По дяволите, казва си той (или „А стига, бе“ специално при Сет Лазаръс), хората ще си мислят, че знам какво правя. Ще се надяват да разбера какво им има… и да ги излекувам. Как ще се справям с това?

Сега, поглеждайки назад, дните на досадната „мръсна работа“ ти изглеждат като изгубения рай. Колко безкрайно по-хубаво беше да се носиш нагоре-надолу по стълбите и да държиш разни скоби, докато оперира някой друг. Най-много да се прибереш с чифт отекли крака. Но пък съвестта ти беше винаги чиста.

Да вършиш мръсната работа, означаваше да правиш всичко друго… но не и да поемаш отговорност. Тогава все още не си длъжен да бъдеш безпогрешен.

Някои, които успеят да преодолеят тази криза, остават с искреното съзнание, че никога няма да научат достатъчно. Но тази откровеност не ги предпазва от страданията на пациентите им. И най-накрая, след десет-двайсет години напрежението става твърде голямо и сърцата на някои от тях, метафорично казано, се разбиват… а понякога дори и в чисто физически смисъл.

И после те стават представители на онзи биологически вид, известен под наименованието „повреден доктор“ — евфемизъм за лекар със съсипана душа.

Другият и далеч по-често срещан начин, по който новакът лечител се справя с този апокалиптичен момент, е отказът от горната позиция. Той се залъгва, че приемането на Хипократовата клетва е равносилно на кръщение. Тя заедно с дипломата са като някакви свръхчовешки сили, които подобно на микробите са невидими за непосветения наблюдател.

А Декартовият силогизъм: „Мисля, следователно съществувам.“ В медицината формулата звучи по-друг начин: „Имам титла, следователно съм лекар.“

И онези, които съумеят да осъществят успешно тази успокоителна самохипноза, ще спечелят приятели, награди, повишения, а с упоритост дори и мерцедес Ес Ел СИ:

Беше дошло времето Барни да се спре на някоя специалност.

И по-стар навик той водеше вътрешен диалог със себе си. Въпрос: Какво те прави щастлив, Ливингстън? Отговор: Да правя другите хора щастливи.

Е, това не върши много работа… за целта можеш да играеш Дядо Мраз в някой универсален магазин. Можеш ли да бъдеш по-ясен?

Да, като си помисля, амбицията ми може да бъде изтълкувана по следния начин — да работя с нещастни хора и да ги накарам да усетят радостта от живота.

Колкото повече се ровеше в себе си, толкова повече установяваше, че неговото призвание е психиатрията. Преди всичко, откакто се помнеше, все го търсеха разни хора с проблеми.

Не беше ли избрала Лора да плаче винаги на неговото рамо? Не беше ли получил огромно удовлетворение от онова, което беше постигнал с малкия Марвин Амстердам на летния лагер? (Къде си сега, Марвин? Добре ли си, щастлив ли си?) Вече не си спомняше всички свои съученици от колежа и от института, които в периоди на отчаяние бяха търсили помощта му. Да, аз съм като магнит за меланхолията.

И все пак, на първо място, един психиатър трябва да бъде честен към себе си. И тъй, хайде, Ливингстън, опитай се да анализираш решението си. Ти вече знаеш какво би направил за другите, но какво ще направи психиатрията за теб?

Хайде, това е най-трудната част.

„Равновесието“, което хората съзират у мен, всъщност е илюзорно. Аз имам недостатъци като всеки човек. Изглежда, просто умея да ги прикривам. На първо място, психиатрията ще ми помогне да лекувам самия себе си. И нека погледнем истината в очите — Ливингстън, ти си почти на двайсет и пет години и до този момент никога не си имал нещо повече от повърхностна връзка с жена. Тук със сигурност има нещо нередно.

Освен това простият факт, че искаш да бъдеш човек, който раздава мъдрост, е начин на самозащита. Бъди честен, ти се страхуваш да надникнеш в себе си и да видиш какво става там.

Да, често изборът на специалност е отражение на вътрешната потребност на лекаря. Аз искам да разбера себе си. Искам да узная защо си позволявам към всекиго да се държа като баща. Възможно ли е това да е начин за укриване на нещо по-дълбоко… като например факта, че искам просто да бъда баща?

След като се спря на психиатрията, Барни реши, че е разумно да изкара един извънреден практикум по неврология, за да добие по-добра представа, какви са функциите на мозъка като орган.

Той откри още веднъж, че прави точно онова, което искаше цял живот да осъществява с прости думи — да изследва човешкия мозък.

Бенет Ландсман, чиито очи бяха омагьосани от блясъка на скалпела, изкара извънредна хирургическа практика и подаде молба за хирургически стаж в района на Бостън.

— Виж какво, Бен — Барни се опитваше да му го каже дипломатично, — бъди честен със себе си. Дори да се казваше Бенет Хикс и да притежаваше цялата черно-магьосническа сила на света, пак няма полза. В по-големите болници в Бостън никога не е имало чернокож стажант-хирург.

— Никога не е имало и жена — отвърна Бенет на удара, — но Грети Андерсън иска да ходи там.

— Хей, приятелю, чуй ме, ти може да си красавец като Сидни Поатие, да си велик като Джеки Робинсън… и дори да си по евреин от Сами Дейвис, но въпреки това за ония си оставаш кон с различен цвят. А що се отнася до Грети, тя ще научи, че не може да си пробие път с въртене на опашка в един мъжки бранш, в който не допускат хора от другия пол. Но все пак това си е неин проблем. Защо по-добре не размислиш и не подадеш молба за стаж в Ню Йорк с мен?

— Аз съм сантиментално привързан към Бостън, Барни. Тукашният симфоничен оркестър е по-добър от Нюйоркската филхармония. Дори Музеят на изкуствата…

— Бен, не ми пробутвай тия културни глупости, когато се опитвам да ти покажа фактите. Хирургическите отделения няма да си нарушат традицията… само ще ти нарушат ритъма на сърцето.

— А какво ще кажеш за себе си, Барн? — попита Бенет, сменяйки ролите. — Какво те привлича в Ню Йорк, след като майка ти е продала наследственото имение и се е преместила в земята на слънцето, забавленията и кожния рак?

— Е да, но брат ми Уорън е в Колумбийския юридически…

— Но той си живее там с някакво момиче, нали? Не те е поканил да си играете на неразделна дружба.

— Хайде, Бен, Ню Йорк е столицата на света. Става за психиатрия не по-малко от Бостън и освен това…

— Освен това… той е на двеста и четирийсет километра от Лора Кастелано.

— Какво общо има това?

— Хайде стига, Барн. Откакто тя е официално сгодена, ти си в отвратително настроение.

— По дяволите, той просто не я заслужава!

— Всички хора мислят така за сестрите си… а предполагам, след време и за дъщерите си. Никой не е достатъчно добър за тях. От всичко, което чувам, господин Талбот си го бива и туйто.

— Така е — призна Барни, — нищо не мога да кажа против него, освен че не е подходящ за нея.

— А ти се чувстваш толкова съпричастен, че не искаш да се мотаеш наоколо и да я гледаш как страда, след като сапуненият мехур се пукне.

Барни понечи да му възрази остро, но се възпря. По лицето му премина изнурена усмивка.

— Боже, Ландсман, боли ме да го кажа, но ти май удари точно в целта.

— Е — призна Бенет, — може би влагам и егоизъм. Мислех си, че, ако и двамата сме в Бостън, ще можем да живеем в един апартамент и може би ще си сменим състезанието по изпълнение на наказателни удари с нещо по-възвишено, като например с броя на съблазнените девойки. По дяволите, не искам да ходиш в Ню Йорк и да те загубя.

Барни вдигна глава и се усмихна.

— Тогава да сключим брак, Бенет.

— Не мога, Барни. Ти не си евреин.

Барни беше сигурен, че е получил сърдечна криза.

После психиатърът в него се обади и той разбра, че смъртта е просто въображаемо изпълнение на скрито желание.

Истината беше, че е вцепенен. И това беше така, защото тази сутрин той щеше за пръв път да дефилира като невролог с документиране на изследването, анализ на симптомите и диференциална диагноза на истински пациент. В състава на екзаминаторите, освен всички други беше включен и професор Клифърд Маркс, световноизвестен невролог и безмилостно взискателен преподавател.

Различните симптоми, които Барни така ревностно анализираше, говореха, че представяният от него пациент ще оцелее. Терзаеше го само въпросът, дали и той самият ще оцелее.

Стигна до четвъртия етаж точно когато внушителният и с побелели слепоочия професор Маркс излизаше от асансьора, заобиколен от група студенти и стажанти.

Размениха си формални поздрави, а после старшият консултант ги поведе към неврологичното отделение. Мястото не беше приятно. Болните по леглата, изглежда, бяха разделени на два лагера. Те или трепереха конвулсивно, или лежаха във вцепенение.

Най-накрая стигнаха до леглото на господин Алдо Морети, оплешивяващ мъж на средна възраст, който на пръв поглед не беше за това отделение. Въпреки че краката и ръцете му бяха в превръзки, той очевидно можеше да движи крайниците си без признаци на парализа или конвулсивно треперене.

Морети се зарадва, като видя толкова много доктори, дошли да отдадат почит на очарователните му симптоми, и топло посрещна новите поклонници.

Когато всички се събраха, професор Маркс кимна към Барни.

— Добре, Ливингстън, да чуем какъв е проблемът?

Барни се обърна към групата и извади един голям плик с официални документи и множество лични бележки.

Тъкмо щеше да започне, когато пациентът му се намеси с жизнерадостен поздрав:

— Здрасти бе, Барни. Как си тая сутрин?

— Добре, добре. Благодаря ви, господин Морети — промърмори той.

И след това отново насочи вниманието си към подготвения текст. Морети пак го прекъсна, този път обръщайки се към останалите хора в бели престилки:

— Миналата нощ това хлапе беше страшно уморено и ми призна, че едва държи очите си отворени. Ако не се чувствах толкова отвратително, щях да си ида вкъщи и да го оставя да се наспи.

— Хм, да — забеляза професорът. И после добави: — Продължете, Ливингстън.

Барни се изкашля и започна да излага фактите:

— Болният е от мъжки Пол, четирийсет и две годишен, търговски директор…

— Абе, работата ми е свързана с камионите — отбеляза Морети. — Имам автопарк — след което се обърна към Барни и го подкани: — Давай, момче, давай.

Барни продължи:

— Миналата недели той поканил сватовете си на обяд и сготвил голяма тенджера със спагети…

— Колко пъти трябва да ти казвам, Барни, че беше фиде?

Барни събра кураж и едва тогава скастри този, който беше почти два пъти по-възрастен от него:

— Господин Морети, ще ви бъда признателен, ако просто ме оставите да завърша. Ако имате да добавите нещо, ще го направите по-късно.

Решен да не дава възможност на Морети да монополизира разговора, Барни продължи като картечница:

— Докато носил врящата тенджера към мивката, той я изтървал, причинявайки си изгаряния от втора степен по ръцете и долните крайници.

— Не разбирам — извини се Морети. — Нищо подобно не ми се е случвало. И какво, по дяволите, правя тук с всички тия паралитици, не знам.

Барни пое дълбоко дъх и продължи:

— Когато е бил приет в спешното отделение, болният е бил объркан и дори не е могъл да си спомни как се е залял с врящата вода.

— Да, всичко ми беше в мъгла — потвърди Морети.

— Бил е приет поради степента на изгарянията и е бил поставен на интравенозна рехидратация. До този момент не е проявил никакви неврологични отклонения. Тази сутрин той качил висока температура, вероятно като вторичен ефект от изгарянията, временно загубил съзнание, мляскал и непрекъснато извивал главата си надясно. Получил, с една дума, тонично коничен гърч, продължил по-малко от минута. Когато, дошли от неврологията, той бил вече съвършено без сили вече от половин час, че и отгоре.

— Момчето не пропусна нищо — обади се гласът от възглавницата, а Барни се направи, че не го чува.

— Какво е първоначалното ви впечатление? — попита професорът.

— Ами — предположи Барни, опитвайки се становището му да прозвучи като нещо, което току-що му е дошло наум, а не като резултат от трескав анализ, — високата температура, която е вдигнал, вероятно е предизвикала гърча. Освен това може би има сепсис вследствие на масивна бактериална инфекция, дошла от изгарянията.

След това, следвайки протокола, Барни изложи своята диференциална диагноза, базирана на сравнение между признаците и симптомите при господин Морети и тези при други болести, с които можеха да бъдат объркани. Освен че можеше да е тумор, някои малформации в строежа на кръвоносните съдове също причиняваха подобни проблеми. Имаше дори и вероятност за мултиплена склероза. Енцефалитът не можеше да бъде изключен, освен ако не бъде направена лумбална пункция.

В този момент се разнесе внезапен рев:

— Няма да стане! На никой няма да дам да боде гръбнака ми с игла. Това му го правиха на един мой приятел и боли ужасно.

Когато отвърна на последния изблик, Барни вече беше преодолял яростта си и бе изпаднал в състояние на трансцендентално спокойствие.

— Ще имаме това предвид, господин Морети.

После отново се обърна към белите престилки.

— Във всеки случай, професоре, както вие непрестанно ни напомняте, самите пристъпи са само признаци, а не болести. Доколкото зная, пациентът няма в семейството си случаи, свързани с пристъпи от този характер, ако не се брои един инцидент, който той спомена в разговора… дядо му паднал от коня и претърпял нещо, което явно е било посттравматични гърчове.

Неврологичният преглед излезе нормален, включително и прегледът на дванайсетте черепно-мозъчни нерва. Изследванията на сетивния и моторния нерв не показаха никакви отклонения. Рефлексите на сухожилията са нормални, а симптомът на Бабински не бе забелязан. Умственото състояние се оказа в рамките на нормалното.

В този момент прикованият към леглото коментатор се развика:

— А на бас за готиния ти задник, че не съм хахо.

— В заключение, сър — каза Барни, усещайки, че от облекчението го деляха само няколко срички, — изглежда, че гърчът на пациента е… идиопатичен.

Идиопатичен — най-полезната дума в медицинския речник. Всеки лекар, който не е в състояние да определи заболяването на пациента, може винаги да използва това ценно прилагателно „идиопатичен“, което е просто дума от гръцки произход (близка до „идиот“) със значение „от неизвестен произход“. С други думи, лекарят казва истината, но не дава на болния да разбере невежеството му.

Професорът кимна:

— Чудесно се представихте, Ливингстън — фамилната анамнеза беше пълна, диференциалните ви диагностични наблюдения — уместни, а документирането — изчерпателно. Поздравявам ви.

— Ей, ами аз? — изрева негодуващият пациент. — Отдайте ми заслуженото и на мен. Искам да кажа, че аз съм този, който разказа тия неща на Барни. Той само ги записа.

Маркс продължи невъзмутимо да говори на студента си:

— Можете ли да ми кажете защо изключихте темпоралната епилепсия?

— Всъщност, сър — Барни започна бясно да рови в мозъка си, — темпоралната епилепсия би била вероятна, ако пациентът страдаше от дежа вю или микропсия — класическите симптоми, които вие свързвате с темпоралната епилепсия.

На което именитият невролог отвърна:

— Хм.

После Маркс се наведе и дълго и внимателно оглежда лицето на Морети. Най-накрая той се обърна към помощниците си:

— Господа, ако се вгледате в лицето на болния, ще откриете съвсем лека асиметрия. Освен това ще забележите, че лявото му око е малко по-нагоре от дясното. Това ние наричаме лек неврологичен признак.

Студентите бяха надлежно впечатлени, но не можаха да разберат накъде ги води Маркс.

— Сега, ако може, да задам няколко въпроса на господин Морети.

— На мен? — рече болният, а егото му политна от възторг. — Питайте, каквото искате.

— Можете ли да си спомните вашето раждане?

— Разбира се — отговори Морети, — дванайсети февруари.

— Не — прекъсна го Маркс. — Говоря за обстоятелствата около вашето раждане. Спомняте ли си майка ви да е споменавала за някакви затруднения?

Морети помисли малко и след това рече:

— Да бе, да. Май че се наложило да ме вадят с ония щипци.

— Предположих това — заключи Маркс с лека усмивка на задоволство. После се обърна към студентите:

— Раждане с форцепс, лицева асиметрия… — той посочи лявата страна на главата на болния. — Съдейки по това, че той се обръща надясно по време на пристъп, мозъчното поражение трябва да е тук. С дължимото уважение към заключението на Ливингстън аз все пак мисля, че си имаме работа с темпорална епилепсия, което може да бъде потвърдено с ЕЕГ.

Той се обърна към лекаря от отделението и каза:

— Джордж, от този момент поемаш топката. Ако се окажа прав, ще започнем с дилантин.

Докато Маркс и групата от негови поклонници се придвижваха към следващата неврологична енигма, професорът се обърна към Барни:

— Проблемът не беше лек, Вие свършихте чудесна работа. Много лошо, че се насочвате към психиатрията. Трябва да станете истински лекар.

Фармакологията, макар и да се претупваше набързо, наред с последните предклинични занятия беше дисциплина, която можеше да предреши успеха или провала в медицинската кариера.

Въпросът не беше само в изучаването на състава на безброй лекарства, тяхното действие, употреба и противопоказания, защото всичко това можеше да се намери в някой скъпо подвързан справочник зад бюрото на лекаря. Проблемът беше по-скоро в способността на лечителя да предписва наистина добри рецепти и по този начин да печели сърцата и да влияе на умовете.

Нито един пациент няма да се почувства спокоен, ако не получи някаква рецепта — онзи малък документ с тайнописна драсканица доказва, че лекарят наистина проявява загриженост.

Барни имаше свое мнение, което донякъде неблагоразумно сподели с професор Морис Коен.

— Това е нещо като награда, нали? Тоест пациентът се чувства някак си отблъснат, ако не му дадеш нещо осезателно. Нещо като сувенир или залъгалка.

— Прощавайте, Ливингстън, но можете да проявите малко повече уважение към научното изследване. Нима бихте определили ваксината срещу детски паралич или пък пеницилина като залъгалки?

— Моля ви, сър — каза Барни, преминавайки към бързо отстъпление, — не става дума за неуважение. Но не е ли вярно, че понякога едно толкова, обикновено лекарство, като аспирина, придружено от съответната фантастична терминология, може да действа като фалшиво средство за успокояване на пациента. Самата рецепта често кара болния да чувства, че започва да се възстановява от секундата, в която тя попада в ръцете му. Мисля, че има литература в подкрепа на тази теза.

— Но — отвърна рязко Коен в защита на своята тъй важна дисциплина, — добрият лекар най-напред трябва да е в състояние да определи дали болестта на пациента е психосоматична.

Един вътрешен глас в Барни крещеше: „Затвори си устата, идиот такъв — този курс ти е необходим, за да си вземеш проклетия кетап.“

Професор Коен вече беше усетил, че Барни има да каже още нещо.

— Моля, моля — придума го той саркастично. — Можете спокойно да продължавате с диалога. Кажете какво имате наум, каквото и да е то.

— Ами добре — рече Барни с попресилено покорство. — Става дума за това, че психо-физиологичните симптоми са все пак симптоми, които се нуждаят от лечение.

А после побърза да умилостиви своя наставник:

— Както често казвате, сър, „за всяка диагноза има доза“.

Професорът заприлича на котка, която току-що бяха погалили.

— Тъкмо на място, Ливингстън. А сега да се върнем на темата — замърка той. — И така, господа, да видим сега съкращенията.

Коен продължи да разяснява защо лекарите все още продължават да пишат рецептите с латински съкращения.

— В продължение на векове това е бил универсалният език в медицината. В действителност латинският е бил и езика, на който се е преподавало.

Но Барни си мислеше, като този път се постара да не го казва: „Това са пълни глупости! Учат ни да пишем на латински само за допълнение към нашия мистичен ореол. Пациентът не може да преведе qid (quarter in die) като «четири пъти на ден», а p.c. (post cibum) като «след ядене». И по този начин се чувства в ръцете на велик лечител.“

Лекарят трябва внимателно да избягва употребата на чужда фраза, която пациентът може да разбере. Например за нещо, което трябва да се пъхне отзад, той никога няма да напише per rectum, а в замяна ще използва съкращението p.r.

След края на това особено занятие Бенет се втурна да смъмри приятеля си.

— Какво, по дяволите, ти става? Занимаваш един фармаколог с разни психиатрични глупости и сега е сигурно, че ще те скъса, колкото е сигурно, че „Лъки Страйк означава хубав тютюн“.

— Не пресилвай нещата, Ландсман. Не се ли оттеглих с финес?

— Това не беше толкова очевидно, Барн.

— Ей, ама аз се въздържах. Не споменах, че нито един лекар от „Парк авеню“ не би написал рецепта, която да може да се чете — иначе губи мистичния си ореол.

— Ливингстън, аз мисля, че ставаш циничен.

— По дяволите, Ландсман, а нима институтът може да се отрази по друг начин на човек?

Лора не можа да изтрие децата от съзнанието си.

От всичките си клинични стажове тя беше изпитала най-голямо увлечение по време на педиатрията. Може би това беше скритият майчин инстинкт, но всъщност тя гледаше на всеки пациент като на свое дете независимо дали беше с дълбока и опасна рана близо до окото, изтощен от пневмония, или ужасно обезобразен от автомобилна катастрофа (една хронична опасност).

Във всяко отделение на Детската болница ставаха неща, от които тя се просълзяваше. Имаше неизлечимо болни деца със заболявания като муковисцидоза, хемофилия, таласемия, мускулна дистрофия, а и по-лоши неща. Животът на някои от тях щеше да продължи само дни, може би месеци… и в най-добрия случай няколко години. Но всички те бяха неизлечимо болни.

В началото я привличаше животът в лабораторията, където щеше да се отдаде на търсене на лекарства срещу тези детеубийци. Но после разбра, че иска просто да бъде сред децата дори и само за да облекчи смъртта им.

Но битката не беше винаги едностранна. Съществуваше и онази радост на педиатъра, успял да открие една почти невидима болест, като галактосемията — заболяване с възможен летален изход, което обаче се лекува лесно, ако го откриеш навреме.

Но най-дълбоките чувства на Лора бяха запазени за недоносените бебета, родени от дванайсет до четиринайсет седмици по-рано, които не бяха в състояние да дишат сами. Те бяха толкова лекички и крехки (понякога тежаха по-малко от килограм), че направо посиняваха, като ги докоснеше стетоскопът на лекаря.

Тези мънички пациенти от инкубаторите водеха покъртителна борба за всяко вдишване, а битката за тяхното спасяване можеше да продължи дни и дори седмици. И при това, ако успееха да спасят едно от четири, се смятаха за късметлии.

Барни би могъл да каже, че това се дължи на незатихналото й чувство за вина, предизвикано от смъртта на Изобел, но тя пък пет пари не даваше за причината.

И подаде заявление за стаж в Детската болница. И беше приета.

— Лора, отвори!

— Разкарай се, тъкмо съм се прибрала от работа и ми се спи.

Чукането стана по-силно и по-настоятелно.

— Моля те, трябва да разговарям с теб — обади се неистов женски глас.

— О, по дяволите — промърмори си Лора. Тя седна на леглото, после дръпна щорите и тръгна към вратата. — Понякога ми се иска стаята ми да не е регистрирана.

Отвори вратата и видя разплаканото лице на Грети.

— Какво става, Андерсън? — смотолеви тя.

— Лора, получих отказ от всички харвардски болници. На път съм да се самоубия.

Лора накара Грети да влезе, да седне… и да се успокои. Първо я изчака да спре да плаче. А после се опита да й повдигне духа, обръщайки се към нейното его.

— Погледни по този начин — Харвард губи от това, а не ти. Искам да кажа, че ще те приемат на дузина други места… а тук те нямат монопол върху добрите хирурзи. Избери някое място, където те искат.

— Е да, имам предложения от „Джонс Хопкинс“ и „Джорджтаун“. Затова май че следващите няколко години ще прекарам в околностите на нашата столица — и сетне добави с усмивка: — Може дори да поискам среща с президента Кенеди.

— Разбира се — отвърна Лора. — Джей Еф Кей като нищо ще вмести сексбомба като теб в утежнения си график.

Грети се разкикоти. Отново си беше същата. Кралицата на инсинуациите.

Бенет Ландсман също получи отказ за хирургически стаж в трите бостънски болници, до които беше подал заявления.

Но това определено не изчерпваше възможностите му. В края на краищата той беше възпитаник на Харвард, беше медик — и имаше превъзходни бележки от клиничните си практикуми. Барни за пореден път му обясняваше:

— Казвам ти, Ландсман, просто меланинът[1] е твърде много… черното не върви в хирургията.

— Да ти кажа ли истината, Барн? Аз сам се заблуждавах, смятайки, че съм различен. Все някой трябваше да бъде черният гений на хирургията и аз си мислех, че това ще бъда аз. Във всеки случай боли ужасно много.

Барни сграбчи приятеля си.

— Майната им, Бенет. Майната им на всички. Ще те приемат на милион други места. Отиди във Филаделфия, Чикаго, Балтимор… ще станеш такъв голям резач, че на колене ще те молят да се върнеш направо с професорска титла.

Бенет го погледна.

— Ти си мъжко момче, Ливингстън.

— Радвам се да го чуя от теб, Ландсман, че то се отнася по-скоро за теб.

— О, да, доктор Ливингстън — отвърна Бенет с по-малко широка усмивка от обичайното, — но аз съм черно мъжко момче.

Случаите с Грети и Бенет бяха изключение. По-голямата част от дипломиралите се през 1962 година лекари щяха да карат стажа си в болници, посочени на първо място в заявленията им.

Дори Ланс Мортимър, който заемаше най-долното място на индианския тотемен прът, беше приет в „Маунт Хеброн“ в Лос Анжелис.

Въпреки това той довери на Барни, че баща му, сценаристът Терънс Мортимър, е трябвало да вербува не някой друг, а самия Джон Уейн, за да се обади на председателя на болничния съвет със заплахата, че ще поведе цял кавалерийски батальон срещу болницата, ако не приемат момчето на „стария му приятел Тери“.

[1] Меланин — черно и тъмнокафяво вещество, пигмент. — Б.пр. ↑

25.

Церемонията по тяхното миропомазване като лекари стана през юни 1962 година в двора на института. Около подиума, издигнат пред блок А, имаше полукръг от наблюдатели, седнали на дървени столове. През този топъл и влажен следобед те щяха да получат дипломите си в присъствието на медицинския пантеон, представен от техните преподаватели, и на родителите им, чиито мечти много от тях щяха да превърнат в реалност. И което беше най-важното, с произнасянето на Хипократовата клетва те щяха да бъдат посветени в свещеното изкуство на лекуването.

Естел и Уорън бяха там и двамата, а фотоапаратът на Уорън документираше историческото събитие за потомството.

Но кой присъстваше на ръкополагането на Лора? Старите Талботови и, разбира се, нейният годеник, но нито един от тях не можеше все още да бъде наречен „родител“ в пълния смисъл на думата. От „Линкълн плейс“ нямаше никого. Лора съвсем определено беше казала на майка си по телефона да не идва.

— Но защо, querida?

— Може ли да ти отговоря с приказката за „Червената кокошчица“? Ти не ми помогна да опека хляба и за това не искам да идваш и да го ядеш.

Беше постъпила така, защото я болеше, но после усети чувство на вина.

Малко преди да започне ритуала, докато Лора оправяше академичната си шапка и наметката си, към нея се приближиха двама католически свещеници. Единият, може би послушник, беше млад и с бузи на херувим, а другият беше по-възрастен и изглеждаше сляп, за което като че ли говореха тъмните му очила.

— Сеньорита Кастелано? — попита по-младият мъж.

— Да?

— Госпожице Кастелано, това е отец Хуан Диас Пелайо.

Преди да успее да отговори, старецът заговори на чист кастилски, нейния майчин език.

— Дошъл съм да ви благословя — обяви той, а гласът му потрепваше от възрастта. — Участвах с вашия почтен баща в Гражданската война — хората от църквата не бяхме много. И аз имах нещастието да попадна… да кажем, във вражески ръце. Баща ви ми спаси живота. Убеден съм, че в този ден той и майка ви ще бъдат горди с вас.

Сетне треперещите му ръце очертаха кръст, а той рече:

— Benedicat te omnipotens Deus, Pater et Filius et Spiritus Sanctus[1].

— Амин — добави херувимът.

Изчезнаха така бързо, както се бяха появили. Кой ги беше изпратил? Покалугерената й майка? Баща й, успял по някакви тайни канали да й изпрати известие чак от Куба?

Барни беше проследил срещата отдалеч и веднага щом виденията се стопиха, беше до нея.

— Добре ли си, Кастелано? — попита той. — Изглеждаш малко бледа.

— Да ти кажа право, чувствам се така, все едно в сутрешното, ми кафе е имало ЛСД. Тези двамата дойдоха да ме благословят — Лора поклати недоверчиво глава. — Няма да се учудя, ако по-късно пристигне и огнена колесница. Няма да им позволиш да ме вземат, нали?

— Ще бъда нащрек. Спокойно, Кастелано.

Семейство Дуайър беше представено от родителите на Ханк и Черил. Всяка от бабите беше взела по една от близначките, а малкото момченце седеше в скута на майка си. Бяха развълнувани от предстоящата „коронация“ на едно обикновено хлапе от Пйтсбърг.

Някои от бъдещите лекари, подтиквани от любопитство, оглеждаха белналата се тълпа, само и само да зърнат родителите на Бенет, но там нямаше нито един чернокож.

Предишната вечер Барни беше вечерял с Бенет и семейство Ландсман в „Метр Жак“. Привързаността им един към друг му се стори по-силна от всичко, което беше виждал във взаимоотношенията между „истински родители“ и децата им.

Но всъщност имаше една малка група чернокожи, очакващи да поздравят Бенет с енергични аплодисменти, когато той тръгне към подиума, за да се ръкува с декана и да получи дипломата си. Те, разбира се, не седяха в свещения полукръг, а се бяха разположили по прозорците на околните сгради. Училищният редови персонал — портиери и чистачки — беше съвсем наясно, че в цялото училище има само двама цветни братя по душа и нито една сестра.

Ритуалът започна с обичайните поздравления и самопоздравления, след което последва връчване на различни награди.

Нобеловият лауреат на молекулярна биология професор Джордж де ла Форе се измъкваше от лабораторията си само веднъж в годината — именно за тази церемония. Съпътстван от поздравления, той дойде да обяви печелившия дипломант, на когото се присъждаше наградата „Джон Уинтроп“ за най-оригинален труд в областта на медицинските изследвания.

След като измънка няколко неразбираеми забележки на език, който варираше между английски, френски и може би есперанто, той хвърли поглед към едно малко листче хартия и обяви:

— Победителят за тази година…

Сетне заряза подготвения текст, за да изрази лично становище:

— И по мое мнение най-оригиналният мозък, дошъл да учи тук от мое време насам, е…

После той посочи името Питър Уаймън.

Тържествуващият победител стана от мястото си, за да посрещне гръмотевичните овации на тълпата.

Но такива нямаше.

Последва учтиво ръкопляскане от групата на родителите и няколко нестройни дюдюкания от страна на съучениците му. До момента, в който Питър се качи на подиума, за да се ръкува с професор Де ла Форе, идеята за колективна изява на мнение така вдъхнови випуска, че общият им протест сякаш стигна до небесата.

В противоположност на това Сет Лазаръс, удостоен като отличник на випуска, беше посрещнат с одобрителни викове, които подобаваха повече на футболен стадион.

Нат и Роузи седяха на третия ред заедно с Джуди Гордън. Макар и горда, Роузи се самобичуваше — как мога да бъда щастлива, когато малкото ми момче е мъртво? В същото време съпругът й вътрешно ликуваше: „Благодаря на бога, че ми остави жив един такъв блестящ син.“

Деканът Холмс, облечен в своята пурпурна мантия, приличаше повече от всякога на висш жрец. Той нареди на студентите да станат и да повторят след него свещеното лекарско верую — клетвата на Хипократ.

— Кълна се в Аполон лечителя…

— Кълна се в Аполон лечителя.

— Да уважавам учителя си в това изкуство наравно с родителите си…

— Да уважавам учителя си в това изкуство наравно с родителите си.

— Да гледам на семейството му като на мои собствени братя и да го обучавам на това изкуство… без заплащане…

Дори докато повтаряше последните думи, Барни разсъждаваше върху иронията на факта, че повечето от състудентите му нямаше да се отдадат точно на мисионерска работа.

— Ще използвам знанията си, за да помагам на бедните, и никому не ще вредя…

Бенет Ландсман не можа да не си помисли: „Нацистките доктори също са полагали тази клетва. Как са могли тогава да сторят тези неща с Хана?“

— Няма да давам смъртоносни лекарства на никого дори ако ме молят за това. Нито пък ще предлагам такива…

Сет Лазаръс помръдна устни, но не изрече думите. Това беше нещо, в което той не можеше да се закълне.

— Никога няма да подлагам жена на лечение, водещо до аборт…

Лора Кастелано се сепна, улавяйки се да мисли за онова време, което беше толкова отдавна — когато тя и Барни усилено търсеха лекар, който да престъпи тази част от клетвата.

— В живота и работата си ще бъда набожен и целомъдрен…

Ханк Дуайър, който вече изнемогваше от жега, започна да се поти още по-обилно. И това ли ще бъде като свещеническия обет, който не можах да дам? Не съм ли дори и тук, за да бъда изпитан чрез изкушенията на плътта?

— Няма да използвам ножа дори за да извадя камъни от човешкото тяло…

Повечето от бъдещите хирурзи във випуска се зачудиха на това запрещение. И все пак те знаеха, че векове наред на рязането на човешката плът се е гледало като на черна и неблагодарна работа, често вършена от бръснари. Очевидно не е имало голяма разлика между подстригването и ампутацията на крак.

Но пък може би за тази възбрана си имаше причина. Да речем, религиозна: Тялото е свещен храм. Не влизай. Не пристъпвай прага му.

— Няма да злоупотребявам с положението си и да се отдавам на сексуални връзки…

Седнал на подиума заедно с изтъкнатите си колеги, хирургът, който се беше възползвал от услугите на Грети Андерсън, се опита да не дава ухо на тази строга забрана, в която преди много години се беше клел.

Най-накрая клетвата приключи:

— Никога няма да издавам тайните на моите болни и ще гледам на тях като на свещени…

— Никога няма да издавам тайните на моите болни и ще гледам на тях като на свещени.

И в този момент деканът Холмс обяви:

— Сега вие сте лекари. Тръгнете и отдайте дължимото на професията си.

Изживяването не е сравнимо с нищо на света. Някой може би ще каже, че не по-малко вълнуващи са брачният обет и ръкополагането в духовен сан, но в единия случай съществуваше като изход законният развод, а в другия, възможността за отказ от сана.

Но Хипократовата клетва не можеше да бъде отхвърлена.

Този ден те бяха поели неотменимия дълг да служат на хуманността и да носят облекчение на страдащите.

Освен това, за разлика от брачния и религиозния обет те даваха клетва не пред Бога, а пред Човека. Ако отричането от Бога водеше до проклятие, хората узнаваха това единствено в онзи, другия свят. Но ако не успееха да служат на човечеството, щяха да разберат това още тук.

И тъй, те тръгнаха да се сражават с болестта и смъртта. А също и помежду си.

[1] Благославям те в името на Всемогъщия Бог, Отца, Сина и Светия дух (чат.) — Б.пр. ↑

Част III

„Онзи, който съгреши пред своя Създател,

Нека той падне в ръцете на лечител.“

Еклесиаст 38:15

26.

Напредъкът в медицината и автомобилната механика през 1962 година сякаш се движеше по две успоредни линии. Едно ново устройство за електрошокове можеше да съживи видимо мъртъв човек и по същия начин един уред за спешно електрозареждане връщаше към живот изтощения автомобилен акумулатор.

А в случаите, когато собственото сърце на болния откажеше да работи, лекарите можеха да заменят неизправните клапи с изкуствени, които се изработваха от пластмасови, дакронови и други подобни материали.

Единствената разлика беше, че резервните части за автомобилите идваха с гаранция, а медицинските материали — не.

Тези лечители може би имитираха, а може би и присвояваха Божиите дела? И ако беше така, щяха да бъдат наказани като Прометей?

Случи се едно събитие, което беше изтълкувано като Божие наказание срещу медицината. Това стана, когато се оказа, че „безвредният“ транквилант талидомид, който лекарите уверено изписваха на бременни жени, причинява странни аномалии на плода.

Сетне дойде и моралният въпрос. Ако жените простодушно бяха погълнали тази скрита отрова, препоръчвана им от техните лекари, нямаха ли тогава право да прекратят бременността си? Задължаваше ли ги медицинската етика да поемат риска да родят уродливи деца, животът на който щеше да бъде осакатен и изпълнен с болка?

Новото направление в медицината беше утвърдено чрез присъждането на Нобелова награда на Джеймс Уотсън и Франсис Крик за тяхното откритие на ДНК, материала на самия живот. Въпреки внушаващото страх наименование дезоксирибонуклеиновата киселина беше изненадващо, просто съединение. Оформена като двойна спирала, включваща освен другите неща и тиамин и захар, ДНК най-сетне даде възможност на учените да пекат от онези курабийки с формата на човечета, но този път вече „живи“. С други думи, те можеха да създават човешки същества в лабораториите.

Не беше ли това най-кощунственото оскърбление към Върховния небесен владетел?

А докато този прекрасен нов свят[1] махаше към хоризонта, човечеството в едно по-близко бъдеще щеше да се сдобие с нещо, което предстоеше да стане най-често изписваното лекарство за всички времена. Спасителят на душите и утешителят на духа, крайно нужният за века на угнетението успокоител, чудотворното лекарство валиум.

Оркестърът засвири „Ето невястата иде“. Лора хвана Барни за ръката и всички гости отправиха поглед към красивата жена и напетия й придружител.

Това ставаше три дни след дипломирането и слънцето грееше от чистото синьо небе. Но онова, което трябваше да бъде истинско празнично събитие, беше помрачено, защото всички любящи роднини и приятели осъзнаваха, и то твърде болезнено, че поради неявяване на бащата, задължението да предаде булката се беше паднало на Барни.

Пристъпвайки бавно по импровизираната църковна пътека, която се образуваше от взетите под наем столове, наредени в градината на семейство Талбот, Барни се чудеше какво изпитва Лора. Тя изглеждаше притихнала и изпълнена с достойнство и спокойствие, най-красивата от всички булки.

Но беше ли щастлива?

Едва ли бяха прозвучали и пет-шест такта от сватбения марш, когато стигнаха до определеното място — пред тях бяха преподобният Лойд, в чието паство влизаха и Талботови, тържествуващият Палмър и кумът му Тим — „русокосият и сладникав любител на поло“, както Барни го наричаше в мислите си. Колко неловко изглеждаше без коня си.)

Когато всички застанаха по местата си, свещеникът започна:

— Многообични мои чада, ние сме се събрали тук пред Божиите очи и пред това паство, за да скрепим съюза на този мъж и тази жена в свещен брак.

След като, подчерта светостта на случая, той попита дали някой от присъстващите може да посочи основателна причина, поради която Лора и Палмър да не бъдат бракосъчетани. Барни, който смяташе че може, реши въпреки това да не му нарушава ритуала. Когато преподобният попита кой предава тази жена, Барни каза, че той я предава.

Веднага след това Лора беше отстъпена и предадена на грижите на Палмър, който своевременно обеща да я вземе за своя законна съпруга. А тя обеща, че ще „обича, почита и ще бъде покорна“, докато смъртта ги раздели.

Сетне вещият в ездаческото майсторство кум подаде халката, която Палмър сложи на пръста на Лора, и след няколко добре подбрани баналности от страна на преподобния Лойд новобрачните за първи път се целунаха като мъж и жена.

В същия миг безсмъртната Менделсонова сватбена тема обяви, че е време всички присъстващи да похапнат здраво и да се натряскат.

Барни, който не беше сигурен каква е неговата роля по-нататък, стоеше и наблюдаваше как младоженците изчезваха сред суматохата от благопожелания.

— Хубава двойка, нали? — попита преподобният Лойд.

— Да — отвърна Барни, усещайки някаква странна меланхолия. — Брат ми Уорън прави там снимки.

— Вие женен ли сте?

— Ъ-ъ, не, сър.

— Тогава, докторе — сърдечно рече преподобният Лойд, — с малко повече късмет вие може да сте следващият.

Горе-долу по същото време Бенет Ландсман започна да страда от криза на самоличността.

Макар расовите предразсъдъци да не бяха нещо ново за него като се почне от тоталната сегрегация в Милърсбърг и се стигне до по-прикритото (и следователно по-коварно) отлъчване от обществото в Кливлънд, той винаги беше успявал да се справя с ударите. И сега Бенет наивно се беше заблудил, че положението му на лекар, получил дипломата си в Харвард, ще накара хората да го гледат от долу на горе, а не обратното.

Но се беше излъгал. Бързо разбра, че под бялата престилка съгражданите му виждаха единствено черната кожа.

Той караше хирургическия си стаж в „Ню Хейвън“, а се надяваше да остане там и за в бъдеще, престижната йейлска болница „Ню Хейвън“ — очите му бяха широко отворени, а умът — смутен.

Болницата не беше просто в близост до градското гето, тя беше в епицентъра му. И въпреки че самият той живееше — и паркираше новия си ягуар с лекарска регистрация, който Хершел му беше подарил — в модерен блок с климатична инсталация, гледащ към един парк недалеч от Олд Кампъс, Бенет прекарваше почти целия ден в борба с гнева на чернокожите от „Ню Хейвън“.

Университетът и почти снежнобелите му студенти бяха богатите и привилегированите, чернокожите бяха унизените, пренебрегнатите и обречените на бедност. — Считаше се, че шосе 95, минаващо между колежа и гетото, представлява някакво макиавелистко изобретение от страна на Йейл — нещо като магистрала-ров, пазеща патрициите в тихата им цитадела от посегателствата на сганта.

Не че в болницата имаше сегрегация. Броят на белите и чернокожите, облечени в лекарски одеяния, беше приблизително еднакъв. Единствената разлика беше, че хирурзите, които извършваха операциите, бяха бели, а онези, които избърсваха след тях кръвта, бяха потомци на освободените от Линкълн роби.

Бенет се опитваше да запази душевното си равновесие и чувството си за хумор. Но той се беше загубил… беше попаднал в ничия територия между две отделни и различни общества. И не се чувстваше уютно в нито едно от тях. И което беше по-лошо, нито едно от тях не го признаваше за свой.

Не минаваше и ден без някое обезпокоително напомняне за неговата „различност“.

Веднъж, докато беше на смяна в спешното отделение, той прие едно семейство чернокожи, току-що получили леки наранявания при автомобилна катастрофа. Съпругата, която бе пострадала най-малко, беше просто в състояние на шок. За случая изглеждаше подходяща една доза демерол. За да спести време, Бенет реши сам да занесе рецептата до аптечния пункт.

Аптекарят погледна листчето и сетне се вторачи в Ландсман.

— Доктор Ландсман, а? — попита той. — Трябва да е някой нов.

— Извинете, не ви разбрах — учтиво каза Бенет.

— Момче, трябва да знаеш правилата. Не ни е позволено да даваме такива неща на санитари… само на лекаря или на неговата сестра. Кажи на този мързеливец Ландсман по-добре сам да дойде да си го вземе.

— Аз съм доктор Ландсман — отговори Бенет, надявайки се гласът му да прозвучи спокойно и достойно.

Беше твърде объркан, за да бъде гневен, и твърде наранен, за да се държи враждебно.

Очите им се срещнаха.

— Гледай ти, извинете, докторе — почтително рече аптекарят. — Не знаех… искам да кажа, че по-голямата част от персонала…

— Разбирам — тихо каза Бенет. — Просто изпълнете рецептата. Имам пострадал пациент.

— Разбира се. Разбира се — аптекарят се обърна и донесе демерола необичайно бързо.

Вечерта на следващата събота се развихри териториална война между банди на италианци и чернокожи, която доведе до близо дузина пострадали, сред които беше и един млад негър, прострелян в гърдите от автоматично оръжие.

Жертвата с огнестрелната рана се падна на Бенет. Двамата със сестрата бързо подкараха младежа по коридора и го настаниха в първия травматологичен кабинет. Сестрата се втурна да приготвя подкожната инжекция, а в това време Бенет разгледа пушечната рана по-отблизо. Но когато посегна да разкопчае ризата на ранения, той се обади задъхано и с усилие:

— Ей, по дяволите! Не ме докосвай, човече, искам доктор.

— Аз съм доктор — рече Бенет, колкото се може по-утешително.

— Я не ме будалкай… тук няма черни доктори. Докарайте ми истински доктор.

Бенет тъкмо щеше да възрази, че всъщност е напълно квалифициран специалист, когато един негов познат стажант, Хърб Елас, влезе да се посъветва за многобройните рани от нож, които му предстоеше да лекува.

Бенет се обърна да поговори полугласно с Хърб, но в това време пациентът се разкрещя:

— Ето, ето… искам ѐ това момче. Тая шибана рана в гърдите ще ме довърши. Кажете на доктора там, че се нуждая от помощ.

Бенет набързо обясни ситуацията.

— Майната му — прошепна Хърб с негодувание. — Трябва да е щастлив, че е попаднал на лекар с твоите ръце.

Но чувството на Бенет за собствено достойнство беше толкова наранено, че той убеди Хърб да си разменят пациентите.

Без да отрони нито дума, Бенет тръгна по коридора, за да се залови със зашиването на раните от нож, като се надяваше, че този пациент ще бъде или по-толерантен, или в безсъзнание — което би било още по-добре.

— За Бога, не можеш ли да се опиташ да разсъждаваш разумно.

Хенри Дуайър, д.м.[2] (както самият Ханк смяташе, че трябва да бъде наричан предвид на новото му положение), се опитваше да разговаря с Черил, докато тя кърмеше четвъртото им дете Розмари. Тъкмо се беше зазорило, когато той си дойде от една изнурителна трийсет и шест часова смяна в отделенията на „Бостън Мемориал“.

— Ханк, ще спреш ли, ако обичаш, да викаш — ще събудиш децата.

— И какво от това? Те никога не ме оставят да спя, макар да се бъхтя като грешен дявол, за да има какво да ядат.

— Ханк, но те са просто малки деца. Как според теб да им обясня какво означава стажант?

— Това си е твой проблем, Черил. Ти си майката. В моя дом към татко винаги са се отнасяли като към Бог.

— О, простете ми, ваше величество. Да разбирам ли, че сте се родили с необходимото възпитание?

— Това е далеч от въпроса. Ти отклоняваш важния проблем.

— Скъпи, това не е проблем. Забраната на католическата църква върху противозачатъчните е съвсем ясна. Или напълно си загубил вярата си?

— Виж какво, не се опитвай да ми пробутваш тия стари пасторски номера. И като ще ми говориш за Библията, какво ще кажеш за Св. Павел и за Първото му послание към коринтяните: „щото по-добре е да се женят, отколкото да се разжегват“[3].

— Какво, за Бога, искаш да кажеш, Ханк?

Раздразнението й беше толкова изразително, че гръдта й изскочи от малките устица на Розмари.

Ханк почти беше излязъл от кожата си. Как може една сексапилна — или поне доскоро сексапилна — жена, като Черил, да не разбира, че мъжете в разцвета на силите си се нуждаят от редовно полово общуване, макар и някои превзети и тесногръди момичета, изповядващи католицизма, да намираха това за малко мръсно.

Седна до нея. Неговият квадрицепс феморис го болеше от изкачванията и слизанията по болничните стълбища.

— Скъпа, аз съм разжегнат, отдавам душата и сърцето си на проклетата болница, но има едно нещо, което пазя специално за теб. Сега достатъчно ясен ли съм?

Малката Розмари проплака. Ханк се намръщи, сякаш това беше укор, насочен към него. Черил постави отново малката главичка на бебето до гръдта си.

— Ханк, разбирам, че се нуждаеш от някои неща, но ти си лекар. Не разбираш ли, че жена, която току-що е родила…

— Ден и нощ израждам бебета, та не ми говори за така наречената следродилна депресия. Това е само повод да не ме допуснеш до себе си.

— Е, ама не е честно. Не съм казвала, че съм депресирана. Просто съм уморена. Но пак ще си върна стария ентусиазъм.

— Да де, тъкмо пак да забременееш.

Докато кърмя, не.

— Това, че една жена не може да забременее, докато кърми, са бабини деветини. Просто намекнах, че четири деца са достатъчно много за един лекар, който едва изкарва хляба си.

— Но Ханк, това почти свърши. Веднъж щом се установиш, проблемите ще свършат. И освен това знаеш, че родителите ми сега искат да ни помогнат.

— Аз си имам достойнство — отвърна той лицемерно. — Не приемам подаяния от роднините на жена си. Искам единствено да ме уважават. Всеки съпруг има нужда от уважение.

— Но аз те уважавам, скъпи. Знаеш, че те боготворя.

— Тогава защо не уважаваш моите нужди?

Черил плачеше, сълзите й се търкаляха надолу по бузите, после падаха върху гърдите й и мокреха челото на бебето.

— Ханк, ще направя всичко, каквото мога. Тази нощ… когато всички заспят…

— Няма такива изгледи — подметна той язвително. — Все някое от тях ще заплаче за внимание.

Тя отчаяно се стремеше към помирение.

— И ще прибегнем до… някакъв контрол — Черил не можа да произнесе истинската дума „контрацепция“.

Ханк се усмихна тържествуващо.

— Браво, моето момиче. Четох, че сега хапчетата по ги бива и…

— Не съм споменавала никакви ханчета — прекъсна го тя колебливо. — Католическите семейства могат да използват само календарния метод.

— Календарния метод? — избухна той. — Осмеляваш се да ми ги говориш тия при положение, че онова, което суче на гърдите ти, беше заченато по този начин. Нещо повече, така само се опитваш, и то доста неубедително, да сведеш нещата само до един-два пъти на месец.

И в този момент Ханк спря да говори. Разбра, че е отишъл твърде далеч. Сега Черил хлипаше неутешимо, приведена над Розмари, сякаш да я предпази от гнева на баща й.

Той отново коленичи и прошепна:

— Извинявай, скъпа. Но ако се опиташ да изкараш два цели дни, без да мигнеш, може би ще разбереш колко невероятно разнебитен се чувствам. Наистина съжалявам.

— О, Ханк, обичам те. Моля те, нека не се караме повече така.

В продължение на няколко минути баща, майка и дете останаха прегърнати, люлеейки се напред-назад.

Черил се беше успокоила.

— Искаш ли закуска, скъпи? Веднага щом Розмари заспи, ще ти препека филийки.

— Не си прави труда, ядох от онези боклуци в болницата. Ние, стажантите, сме като кози — ядем всичко.

Той стана и тръгна към спалнята, и в този момент му хрумна още нещо.

Стажант-лекарите имат още една обща черта с козите — те са адски похотливи.

През съботните нощи спешното отделение в болницата „Белвю“ приличаше на скотобойна. На Барни, който даваше тук трийсет и шест часови смени, му се струваше, че по улиците на Манхатън се води световна война.

Беше парадоксално, но раните, причинени от нож или изстрел, бяха най-лесни за лекуване. В края на първите няколко седмици той беше зашил толкова много километри (или поне така изглеждаше) разкъсана плът, че се улови да мисли за описанието, което Луис Кастелано беше направил за Испанската гражданска война: „Бях повече шивачка, отколкото лекар.“

Постепенно Барни се научи да съшива кожа в полусъзнателно състояние и по този начин, докато се занимаваше с облъсканите от насилието в града жертви, поне можеше да си почива психически.

Никога не се откриваше възможност истински да поспи, защото, поне според Барни, Ню Йорк пазеше репутацията си на „град, който никога не заспива“.

Опитваше се да се утеши, като си напомняше, че вече го бяха предупреждавали колко тежко е да си стажант-лекар.

Но защо, питаше се той, както и хиляди други преди него, защо са тези нечовешки дълги смени?

Едва ли някоя авиокомпания би позволила на някой от пилотите си да лети и наполовина от времето, през което работеше той. Защо стажантите бяха така наказани?

Беше комично, но лекарите, които най-добре познават човешката физиология, изглежда, пренебрегваха факта, че хората не могат да действат нормално, когато са уморени. А също и обстоятелството, че стажантите отиваха към границата на колапса.

Той се осмели да попита един от главните лекари защо трябва младите им колеги да наказват телата си по един такъв начин, който ще бъде изтълкуван като патологичен, ако бъде приложен върху пациентите им.

Изтъкнатият и опитен старейшина просто каза:

— И ние така практикувахме… и оцеляхме.

— Не, не, не, сър — сънливо заспори Барни, — дори да пренебрегнете нашето здравословно състояние, какво ще кажете за нещастния пациент, преглеждан от лекар, който едва не заспива? Нима има интерес да го лекува някой пълен дебил? Уморените хора грешат.

Докторът погледна Барни с укор в очите.

— Ливингстън, това е част от вашето образование и сигурно знаете поговорката: Ако те е страх от вълци, недей да ходиш в гората.

И тъй, Барни остана на поста си, макар да усещаше, че кръвта му бавно се превръща в кафе, а мозъкът му — в наквасен бял хляб с парче сирене отгоре. Имаше само една утеха — беше твърде уморен, за да се безпокои от малкото си познания, твърде изтощен, за да осъзнае, че, ако някога изгуби верния си „Наръчник на Мърк“, няма да има никаква представа, с какво си има работа и какво трябва да прави.

През една относително спокойна делнична нощ някакъв мъж съобщи на сестрата от пропуска, че „умира от рак“. Но когато го помолиха да бъде по-ясен, той отвърна: „Мога да го кажа само на лекар.“

Сестрата насочи този случай към Барни.

Той прие човека в кабинета за прегледи, наля кафе и за него, седна насреща му и го помоли за обичайните сведения: име, професия и, което беше най-важно за болницата — каква здравна осигуровка има.

Оказа се, че името на пациента е Милтън Адлър, счетоводител, трийсет и пет годишен, и че разполага със Синия кръст и Синия щит.

— Добре — рече Барни и остави молива, опитвайки се да не се задуши, от пушека на силната цигара, от която болният непрекъснато подръпваше. — Кафето ви със захар ли да бъде?

Човекът се разшава.

— Боже, що за доктор сте вие? Аз седя тук и умирам, а вие ме питате дали искам захар в кафето си. Да не са ме пратили при някой студент? Искам да кажа, нямате ли някой висшестоящ, с когото да разговарям?

— Господин Адлър — твърдо каза Барни, — аз съм квалифициран лекар. Зная всичко за карциномите, неоплазмите или за каквото и да било онкологично заболяване, от което бихте могли да „страдате.“ И откровено казано, изхождайки от опита, който имам, мисля, че все още разполагате с петнайсет минути, през които да поговорим.

— Само толкова? — тревожно попита пациентът. — Искате да кажете, че ми остава да живея по-малко от час?

— Не съм казвал такова нещо, господин Адлър — отвърна Барни, колкото се може по-любезно. — Но ние и двамата може да умрем от старост, ако не ми дадете повече информация.

Нещо в поведението на Барни (може би лекотата, с която беше произнесъл „карцинома“) убеди Адлър в компетентността на младия лекар.

— Добре, питайте.

— Къде точно се намира вашият рак, господин Адлър?

Човекът помисли малко и отвърна:

— Не знам, не съм сигурен, по дяволите, вие сте лекарят, вие ще си го откриете.

Барни вече добиваше представа за случая.

— Господин Адлър, нищо друго, освен рака на кожата не се вижда с просто око.

— Тогава, за Бога, пратете ме на рентген. Какво чакате?

Барни взе празен лист и се опита в гласа му да прозвучи загриженост:

— Добра идея, господин Адлър. Но преди това ще трябва да им кажа коя част от тялото ви да снимат. Боли ли ви конкретно някъде?

— Сърцето ми, докторе. Мисля, че имам рак на сърцето. Това лекува ли се?

— Не мога да отговоря, преди да получа допълнителна информация — отговори Барни. — Ако обичате, кажете ми какви симптоми имате и кога се появиха?

— Струва ми се, че започна в неделя — човекът забеляза, че моливът на Барни остава неподвижен. — Записвате ли всичко това?

— Не се тревожете, Милтън, просто говорете.

— Ами това е. Нали ви казах, че болките почнаха в неделя.

— Нещо друго случи ли се през уикенда? Имам предвид дали иначе всичко беше спокойно?

— Не разбирам какво искате да кажете. Това, че се разболях неизлечимо от рак, не е ли достатъчно? — изведнъж той стана подозрителен. — А вие сигурен ли сте, че не сте студент по медицина?

Барни не обърна внимание на този въпрос й на свой ред го попита:

— Вие сте женен, Милтън. Така ли е?

— Вече ме питахте това за вашата проклета документация. А сега извикайте някой висшестоящ или ще се обърна към адвоката си.

За част от секундата никой от двамата не се помръдна. Сетне изминаха още няколко минути, през които лекарят и пациентът седяха безмълвно в малката стаичка за прегледи.

После Барни го попита съвсем вежливо:

— Какво ви накара да се сетите за адвоката си, Милтън?

— Какво искате да кажете? — сърдито попита пациентът.

— Казахте, че искате друг доктор. Защо според вас ви е нужен адвокат за тази работа?

Адлър не можа да отговори и в знак на протест се изправи на крака.

— Седнете, Милтън — тихо, но твърдо нареди Барни.

Човекът се подчини като послушно дете.

Барни облегна лакти върху масата.

— А сега, Милтън, ми кажете дали имате някакви затруднения?

— Не, абсолютно никакви.

— Добре ли сте във финансово отношение?

— Да, да — той махна пренебрежително с ръка. — Престанете да ми задавате тези глупави въпроси.

След това Барни го попита:

— А бракът ви?

— Какъв брак? — изведнъж избухна той. — Ако все още имах брак, защо ми е да се обаждам на адвоката си? Тя е наела най-голямата акула на Ню Йорк. А моят човек толкова не го бива, че навярно ще загуби дори и правото ми да посещавам децата. Боже, ще умра.

Той зарови глава в ръцете си и се разплака.

След малко Барни тихо запита:

— Имате предвид, че искате да умрете, не е ли това истината, Милтън?

— Да, да — той кимна, все още криейки лице зад ръцете си. — Аз я обичам. Обичам и децата си. Какво ми остава, ако те си отидат — само един празен и гаден апартамент. Просто не можете да си представите колко ужасно се чувствам.

— Мисля, че мога — съчувствено рече Барни. — Бих казал, че се чувствате толкова зле, колкото и човек, който има рак на сърцето.

Това беше неговата първа сполучлива психиатрична диагноза… и първият му провал.

Макар веднага да изписа лекарства за ободряване на болния, той усети, че Адлър е твърде близо до едно сериозно разстройство и не може да го пусне да си ходи.

Барни се обади в психиатричното отделение и обясни ситуацията. Завеждащият, един много уморен човек на име Бартън, се ядоса.

— Виж какво, момче, ако трябва да прибираме всеки депресиран, който влиза в стаята за прегледи, за да ги поберем всичките, ще ни е нужен целия Сентрал парк. При нас и без това е претъпкано. Няма къде да се седне дори. Дай му либиум и го прати да си ходи.

— Но, доктор Бартън — възрази Барни учтиво, — мисля, че този човек може да се опита да се самоубие.

— Е, това е нещо друго — рече гласът от телефона. — Ако наистина се опита, обади се пак.

Барни се върна в стаята за прегледи и даде на Адлър две капсули в черно и зелено и картонена чашка с вода.

— Изпий едната сега, Милт, а другата утре след закуска. Това е, за да се успокоиш и да заспиш. Но искам да те видя веднага щом се събудиш утре, става ли?

Пациентът кимна покорно и погълна капсулата.

Барни го изпроводи до входа и му хвана такси.

На другата сутрин Адлър наистина се появи. На първата страница на „Дейли мирър“. Беше скочил от четиринайсетия етаж, където се намираше „неговата пищна ийстсайдска мансарда“ — както се бе изразил репортерът. Като я интервюирали, скърбящата съпруга, която заедно с децата била в провинцията за уикенда, проплакала: „Трябваше да се сетя. Горкият Милтън беше толкова потиснат. Трябваше да се сетя.“

Доктор Айвън Бартън се опитваше да открадне няколко скъпоценни секунди сън и обхванал обраслата си брадичка в ръце, подремваше на бюрото в сестринската стая. В този момент той беше разбуден от нещо като ковашки чук, стоварил се само на няколко сантиметра от ушите му. Бартън погледна сепнато нагоре и видя една непозната фигура в изцапана бяла престилка.

— Вие ли сте Бартън? — изръмжа неспретнатият млад лекар.

Психиатърът, който не беше спал през последните трийсет и шест часа, бе леко объркан. Той отвърна неясно:

— Мога ли да ви помогна с нещо?

Барни тикна един брой на „Мирър“ пред лицето му.

— Вижте това — ядосано рече той. — Това е човекът, когото миналата нощ отказахте да приберете, защото не взехте на сериозно думите ми.

— Ей, ей, успокой се, друже — отвърна малко по-възрастният лекар, който вече възвръщаше способностите си и (както сам смяташе) клиничните си похвати. — Ти май си нов тука.

— Че какво от това? Може би, ако миналата нощ си бяхте направили труда да поговорите с Адлър, щяхте да видите онова, което видях и аз. Човекът беше отчаян.

— Хайде, момче, ти сам не беше толкова сигурен, иначе щеше да ме притиснеш малко по-здраво. Прав ли съм?

— Не — изрева Барни и в същия момент си помисли: „Може би грешката наистина е моя. Аз съм отговорен за смъртта на клетия нещастник.“

— Искаш ли да поговорим за това? — попита Бартън угрижено.

Барни тръсна глава и седна.

— Съжалявам, ако съм загубил самообладание. За първи път…

— Загубваш пациент? — завърши Бартън мисълта му.

Барни кимна:

— Ужасно е. Да не бях толкова сънен, щях да спася живота на този човек — после вдигна очи и попита: — Ти някога губил ли си пациент?

— Да — призна Бартън. — И ако това те утешава, с всеки път става все по-лошо.

— Искаш да кажеш, че си загубил много пациенти? — попита Барни с потрес и изненада.

— Слушай, момче, статистиката е установила, че всеки студент по медицина „убива“ средно по трима пациенти, преди да се квалифицира. И никой не държи сметка за това.

Барни поклати измъчено глава.

— Не мисля, че мога да го преживея още веднъж.

— Тогава не ставай психиатър — посъветва го Бартън искрено. — Захвани се с нещо по-безопасно като дерматологията — той замълча. — Точно както хирургът ортопед се нуждае от физическа сила, така и психиатърът се нуждае от вътрешна издръжливост. Печално е, но е факт, че светът гъмжи от нещастни хора и че в това число са включени дори психиатрите. Всъщност знаеш ръста на самоубийствата при нас.

— Чух, че е доста висок — промърмори Барни.

— Девет… девет пъти по-висок в сравнение със средния ръст. Избрал си много опасна професия, приятелю.

Барни знаеше, че лекарите не могат да спасят всички пациенти. С това обстоятелство той беше готов да свикне. Не беше ли умрял онзи нещастник в ръцете му на операционната маса, докато му преливаха кръв.

Но сега той изведнъж разбра каква е разликата. Ножът е бърз, животът изтича бързо от вените. Може би пред психиатъра стои същият проблем, но при забавен каданс. Неговата работа е не да шие, а да се опита да предотврати употребата на ножа.

— Кога си тръгваш оттук? — попита психиатърът.

— След половин час — отвърна Барни.

— Аз си тръгвам веднага щом дойде Сара Фийлд, а това може да стане всеки момент. Искаш ли да направим една лека закуска?

— Не, благодаря — каза Барни, все още неизлязъл от шока. — Искам само да поспя. Да се вмъкна в леглото и всичко да остане зад гърба ми.

Той се обърна и тръгна.

— Не разчитай на това — извика Бартън зад него. — Повечето стажанти не правят разлика между болката насън и болката наяве. Всичко е един общ скапан кошмар.

— Благодаря — отговори Барни, — ти наистина ми помогна.

[1] „Прекрасен нов свят“ се нарича известен роман от английския писател Олдъс Хъксли. — Б.пр. ↑

[2] Доктор по медицина. — Б.пр. ↑

[3] Коринтяни, 7:9. — Б.пр. ↑

27.

Сет Лазаръс беше галеното дете сред дипломиралите се лекари.

Това се признаваше дори от Питър Уаймън, макар че той сам можеше да предяви претенции към това неофициално отличие, ако предварително не му беше направено предложение от Харвард. Професор Пфайфър се нуждаеше от „его“ — Питър беше станал незаменим при собствените му проучвания. Според Питър Майк (разбира се, сега те си говореха на малко име) искал „да се хване за опашката на комета“. Поради тази причина Уаймън беше подал заявления за работа само в болници, които се намираха в непосредствена близост до биохимичната лаборатория. И, естествено, беше приет навсякъде.

Неговият ментор се беше погрижил оскъдната му стажантска заплата да бъде допълнена от фондовете на националните институти по здравеопазване.

По този начин за Питър не се промени нищо, освен че сега на визитката му пишеше:

Питър Уаймън, д.м., н.с.

Сет беше постигнал безпрецедентен успех в историята на Харвард — беше получил отлични оценки по всички клинични дисциплини. Болниците го ухажваха по начина, по който колежите ухажват реномираните предни защитници, идващи от средните училища. Нещо повече, заради разностранния му талант му бяха предложени специални стажове, по която и да е предпочитана от него специалност.

„Помисли си за престижа на хирургията — говореха половин дузина шефове на болници. — Ти имаш виртуозни ръце. Режещ така добре, както Яша Хайфец свири на цигулка — с финес, вещина и абсолютна точност. От теб може да излезе някой нов Харви Кушинг.“

Излишно е да казваме, че Сет беше дълбоко поласкан от сравнението с легендарния харвардски неврохирург и физиолог.

Но отклони с благодарности тези предложения.

Той призна на Джуди, че не иска да посвети живота си на това да работи с хора в безсъзнание. Дори си мислеше, че е възможно зад това му решение да стои онази точка от Хипократовата клетва, която забраняваше тялото да се реже дори за да се извадят камъните.

Почти поради същите причини той отхвърли поканата на стария си шеф Том Матюс да започне редовна работа в патологичния екип. Матюс само дето не му гарантираше, че след време ще му отстъпи поста си на завеждащ отделение. Но Сет гледаше на патологията просто като на средство към целта — като на способ, чрез който да се установи кое е довело до смъртта на човешкото тяло. В това отделение пациентите идваха при лекарите твърде късно.

Не, ако хирургията приличаше на работата на водопроводчика, то патологията беше археология. Вдовицата няма да намери никаква утеха в това да узнае причината за смъртта на съпруга си. Но само си помисли какво щастие ще донесеш на една жена, ако успееш да разгадаеш всичките симптоми на мъжа й. Тогава, ако имаш необходимото време и опит, ти би могъл да спасиш живота му.

И тъй, Сет избра средния път — вътрешната медицина, където една проницателна диагноза можеше да спаси болния от необходимостта да бъде опериран. И какво от това, че хирурзите наричаха интернистите „бълхи“?

Въпреки ласкателствата, идващи от Сан Франциско, Хюстън и Маями — да не говорим за Бостън и Ню Йорк, — той искаше да се върне у дома, в Чикаго. Усещаше някаква особена връзка с тамошната стара болница. Сърцето му беше там. А също и бъдещата му жена.

За нещастие не беше помислил, че там бяха също мама и татко.

Откакто Хауи почина, майка му се беше променила коренно. Макар да ходеше на гробището толкова често, колкото навремето в частната болница, у нея взе да се появява някаква мания, насочена към другия й син.

В наивността си Сет допусна една стратегическа човешка грешка. С Джуди бяха решили, че най-подходящото време да се оженят ще е през юни другата година, когато свърши стажът му. И двамата се договориха да не казват на родителите си. Затова, когато се върна в Чикаго след дипломирането си, той избра пътя на най-малкото съпротивление й остана да живее вкъщи.

Роузи, която преди не забелязваше кога заниманията в училищната библиотека го принуждаваха да закъснява за вечеря, сега започваше да нервничи, ако той не е с тях на масата. Макар винаги да й се обаждаше от болницата, тя все повече и повече гледаше на отсъствията му като на неуважение към родителите.

Освен това с развитието на тази нова мания тя престана да заспива, преди синът й да се е прибрал. Понякога стоеше дори след Джони Карсън. На екрана мъждукаше някой филм от каменната ера, но тя пренебрегваше молбите на Нат да изключи телевизора и да го остави да спи на спокойствие.

— За нищо на света — отвръщаше тя строго и оставаше будна, докато не чуеше стъпките на Сет нагоре към стаята му.

Една нощ, когато предаването „Шоу в късен час“ представяше някакъв класически ням филм, Роузи се погрижи за озвучаването и въвлече Нат в разговор.

— Какво мислиш, че прави по това време? — попита тя.

В първия момент той не отговори, защото беше изнамерил начин да спи, затискайки двете си уши с възглавница. Роузи трябваше отново да извика:

— Какво мислиш, че прави той, Нат?

В същото време Сет се прибра и започна да се изкачва на пръсти нагоре по стълбите. Тогава той неволно дочу нещо като начална сцена на разговор между двама почтени граждани.

— За Бога, Роузи, момчето е на двайсет и пет години.

— А ако тя го хване натясно? Момичетата ги правят тези неща. Уж всичко е цветя, рози и целувки и изведнъж бум — тя забременява.

— Чудесно — каза Нат. — Значи скоро ще станеш баба.

Сет остана на стълбището, омагьосан от разговора.

— Джуди не е достатъчно добра за него — има и по-подходящи.

Нат се изправи на лакти и отговори:

— Тя е мило момиче и те двамата се обичат. А ти какво очакваш? Някоя принцеса?

— Очаквам нещо по-добро.

— Слушай сега, Роузи. Сет е прекрасно момче и носи чудесна глава на раменете си. Но чак пък принц не е. Това момиче го прави щастлив. Какво повече можеш да искаш?

През тягостната пауза, която последва, Сет реши да се качи горе и повече да не слуша. Но мислите му не можеха да активират необходимите психомоторни области в мозъка му.

И после чу печалния глас на майка си:

— Не искам да го загубя, Нат. Стига ми това, че загубих Хауи. Не искам да загубя и другото си дете.

— Защо пък да го загубваш? Момчето си е здраво. Той просто ще си доведе жена.

— Къде ще я доведе, Нат? Това е въпросът. Няма да позволя моят Сет да се ожени за нея. И това е последната ми дума.

При което мъжът й отвърна:

— Искрено се надявам, че е така, Роузи. Лека нощ.

* * *

Следващата събота Сет Лазаръс и Джуди Гордън отидоха с кола до Евънстон и сключиха свещен брачен съюз пред лицето на Бога и паството, представено от — Даниъл Каръл, мирови съдия, съпругата му и един втори свидетел (който им струваше пет долара) — но уви, там не бяха родителите им.

И нека онези, които Бог е съюзил, свекърва да не може да ги раздели.

Лора за пръв път имаше работа с деформирано бебе.

Преди дванайсет часа госпожа Катлийн Пейли беше родила бебе, тежащо три килограма сто и петдесет грама. Дежурният педиатър доктор Пол Федорко беше довел любимата си стажантка, за да може доктор Кастелано да наблюдава как се манипулира бебе през първите моменти от живота му.

Когато младата жена пристигна в болницата, тя беше в паника. Акушер-гинекологът доктор Джак Леели заключи, че за него и пациентката му ще е по-лесно, ако тя е солидно упоена, и реши да я приспи със сто милиграма нембутал, а после да я „скопира“ — или с други думи, да й даде сто милиграма скополамин, за да я задържи в това състояние.

Лора беше озадачена — струваше й се, че подобни дози могат и слон да приспят за няколко дни. Госпожа Пейли само дето не се видиоти. Това беше, все едно да изключат външния слой на мозъка й. Лора се чудеше как жената все още диша.

Раждането беше седалищно и Леели умело си вършеше работата, но тъкмо заради това деформациите бяха открити чак в последната минута.

Майката спеше дълбоко, без да подозира за удара, който я очакваше.

Нейното иначе съвършено момченце се роди с частично разцепено небце — тъканта в областта на устата и носа не беше сраснала. В допълнение новороденото беше със заешка устна, което го правеше да изглежда, сякаш някое куче е разкъсало устата му.

Федорко беше предупредил Лора да бъде готова за такава възможност, тъй като в семейството на Катлийн вече имаше подобни малформации.

Лора беше виждала в учебниците снимки на бебета с разцепено небце, но макар и да се опита да остане клинично хладнокръвна, гледката я накара да потръпне.

Доктор Леели даде знак на педиатрите да изнесат новороденото. Лора и Федорко завиха бебето в одеяла, а сестрите го понесоха към едно неголямо изолационно помещение, където то щеше да остане под интензивно наблюдение. По същото време майката беше откарана в стаята й, където вследствие на приспивателното щеше да остане в безсъзнание поне още дванайсет часа. Това щеше да даде възможност на Леели и на екипа му да се подготвят за решителния сблъсък с родителите.

Този ден Лора получи един много важен урок. Когато лекарят трябва да съобщи на пациента добра вест, го прави сам. Тогава той е като оперна звезда. Стои в центъра на сцената и пее солова партия без акомпанимент. И, обратно, ако не всичко е минало гладко, се пее друга опера или по-скоро нещо като оратория за колкото се може повече гласове.

И направо да си го кажем, в кризисни моменти лекарите предпочитат да са повечко на брой.

Лора беше привлечена към екипа, в който влизаше Леели, а и Федорко, който пък носеше лична отговорност за детето. След дванайсет часа те отново се събраха пред стая 653.

— Всичко уредено ли е, Пол? — попита Леели.

Федорко кимна.

— Книгата е у мен — каза той и се обърна към Лора.

— Ти добре ли си?

— Не, ако трябва да бъда напълно откровена — отвърна тя. — Най-вече не знам какво правя тук.

— Е, ако ще работиш в педиатрията, ще трябва да научиш и това. А и, честно казано — тези неща стават винаги по-лесно, ако присъства и жена — отговори Пол.

По дяволите, помисли си Лора, значи моята работа е да не давам на майката „да се държи като жена“, тоест да не изпада в истерика. Какво да й кажа — че и аз съм минала през това ли? Или може би има някакво друго клише, което да е подходящо за „нас, момичетата“?

Тя се обърна към наставника си.

— Какво пише в книгата, Пол?

— Ще видиш — рече той и се усмихна. — Не се тревожи, Лора, това е един от онези случаи, за които почти винаги можем да гарантираме щастлив финал.

Леели почука.

Един мъжки глас им каза да влязат. Те се вмъкнаха вътре — толкова много на брой, че малката стая сякаш за миг се претъпка. Морт Пейли седеше до възглавницата на жена си и държеше здраво ръката й. Беше очевидно, че още е под въздействието на упойката, но в мига, в който докторите влязоха, съпругът й скочи на крака.

— Здравей, Морт — рече акушер-гинекологът, умишлено използвайки малкото име, за да подсили ефикасното статукво родител-дете, което винаги дава предимство на лекаря. — Поздравявам ви.

— Но нещо не е наред, знам аз! — извика Катлийн. — Питам ги всичките сестри от отделението, а те все ми отговарят: „Изчакайте, докато дойде доктор Леели.“ Нещо се е случило… вижда се по лицата ви. По лицата на всички ви.

Акушерът започна отново:

— Да ви представя колегите си:

Морт слушаше нетърпеливо, а в това време Леели представи всеки един от екипа си по име и длъжност. Сега беше по-ясно от всякога, че не са дошли с добри вести.

Лора му съчувстваше. „Защо бе, защо говорят толкова много? — чудеше се тя. — Не могат ли просто да кажат истината и да успокоят тези нещастни хора. Боже, те сигурно си мислят, че детето е умряло.“

— Има малък проблем — най-накрая каза безизразно Леели.

— Какъв проблем? Какво не е наред? — запита Морт.

— Да не е болно детето, а?

В този момент Леели отстъпи мястото си на педиатъра.

— Доктор Федорко ще ви обясни. Всъщност това е в неговата област.

Пол се покашля и започна да говори, разигравайки представление за печелене на доверие.

— Виж, Морт, сигурно знаеш, че от страна на Катлийн по майчина линия има случай на разцепено небце…

— Недейте — задъха се бащата. — Да не искате да кажете, че детето ще изглежда като чичото на Катлийн? Та този човек на практика е ненормален. Не може дори да говори като хората.

— Какво става, Морт? — попита жена му. — Нашето бебе като чичо Джо ли е?

Тя започна да стене и той взе ръката й, за да я утеши.

— Не, не, моля ви, кажете ми, че това не е вярно.

— Морт и Катлийн — прекъсна я гинекологът, — сега сме 1962 година. Ние имаме с какво да коригираме подобни деформации. Просто позволете на доктор Федорко да ви покаже какви невероятни постижения имат хирурзите-педиатри в наши дни.

Той още веднъж се обърна към своя колега — а на Лора й се стори, че това е по-скоро непочтено прехвърляне на топката.

— Погледнете тези снимки — каза Пол утешително и отвори един албум.

— Божичко!

Морт Пейли се отдръпна уплашено.

— Това обаче е преди операцията — настоя Федорко.

— Вижте тези същите деца, след като са били оперирани. Не са ли чудесни?

Ужасът на Морт не утихна. От мисълта за това, как изглежда точно сега тяхното дете, все още му прималяваше.

Той се вторачи в лекарите и започна да ги увещава:

— Моля ви, не й ги показвайте сега. Не можете ли да изчакате поне един ден?

— Не, Морт — категорично отказа Леели. — Това и двамата трябва да го видите и на часа да се заемете с него.

„Защо е това? — питаше се Лора. — За Бога, каква ще е ползата, ако тази жена осъзнае лошата вест именно сега? Клетото момиче половин нощ се мъчи. А операция няма да има поне няколко седмици. Защо не я оставят да си почине малко по-дълго?“

Но старшият педиатър продължи да показва снимки на деца с малформации преди и след съответните коригиращи операции. И изведнъж Лора разбра тази припряност на Пол — той не понасяше болка. Твърде много се вживяваше и имаше нужда да свали бремето, колкото се може по-скоро.

Тя за първи път разбра защо казват, че, за да бъдеш лекар — или поне да оцелееш като такъв, — трябва да изградиш крепост около чувствата си, която да удържи набезите на емоционалното съпричастие.

Можеш да се опиташ да помогнеш на страдащия и да смекчиш болката му, но не трябва да я усещаш.

Тя се зачуди дали ще успее някога да бъде толкова силна.

Час по-късно Федорко предложи:

— Лора, защо не помогнеш на сестра Уокър да занесе бебето Пейли на майка му. Трябва да го кърми.

— Тя може ли да прави това, Пол?

— От физическа гледна точка, да. Детето е в състояние да суче. Но от психологическа, не знам. Тук по-добре да се прояви твоят подход към пациентите. Аз лично предпочитам да не използвам Бреков фидер. Защо ми е спринцовка, щом от гледна точка на бебето по-хубаво нещо от „Шато Маман“ няма?

— Но, Пол, това е толкова ново за мен, че, мамка му, просто не знам какво да й кажа.

— Кажи й, че след шест месеца заешката устна ще бъде тип-топ. Във всеки случай, ако я накараш просто да вземе детето в ръце, природата ще свърши останалото.

Тя застана пред стая 653, пое дълбоко въздух и после се обърна към сестрата:

— Вие ме изчакайте тук. Ще видя как да я подготвя психологически.

— Но, доктор Кастелано, това не е обичайната ни практика. Ние обикновено направо вкарваме бебето тук.

— Е, ако нямате нищо против, нека се опитам, както аз си знам.

— Добре, докторе — капитулира сестрата.

Първата реакция на Катлийн беше точно каквато Лора бе очаквала.

— Не! За Бога. Не искам да го видя… махнете го.

Съпругът й беше още там и направи безмълвен жест, сякаш казваше: „Стига сте я мъчили.“

Малко уплашена от отговорната си задача, Лора настоя:

— Моля те, Катлийн, бебето си е едно съвсем хубаво момченце, само дето има няколко деформации, които ние лесно ще отстраним.

— Но то е като чичо Джо — възрази тя. — Аз съм виновна. Ако Морт го види, ще престане да ме обича.

— Моля те, мила — прошепна мъжът й, — вината не е твоя. И съм сигурен, че няма да спра да те обичам.

За да намали напрежението, Лора леко измести въпроса.

— Избрали ли сте вече име?

— Щяхме да го кръстим Морт младши — започна Катлийн. — Но сега…

— Ние пак ще го кръстим Морт — намеси се съпругът й, опитвайки се да й вдъхне увереност.

Лора го погледна, сякаш за да му каже: „Добро момче си ти. Късмет има тя, че те има.“

— Сега ще донеса малкия Морт — нежно каза Лора. — Той е готов за кърмене, а от вас бих искала поне да опитате.

Катлийн не можа да отговори. Вместо това Морт постави ръка на рамото й, погледна Лора и промълви:

— Добре, донесете детето ни.

Има едно желязно правило: Докато лекарят държи детето, то все още му принадлежи. В момента, в който майката го докосне, то става нейно завинаги. И независимо как изглежда, то винаги е красиво.

Така беше и с Катлийн Пейли.

Лора постави новороденото в ръцете й, а майката го повдигна към гърдите си… и въздъхна.

— Виж, Морт — промълви Катлийн разнежено, — то суче — със свободната си ръка тя погали мъхестата главица на бебето. — Хубаво е, нали, Морт?

— Най-хубавото бебе в целия свят, скъпа — отвърна той и беше искрен.

А Лора си мислеше: „Добре, че не го погледнахте в устата… иначе на практика щяхте да видите носа му.“

— Благодарим ви, докторе — развълнувано рече Морт. — Благодарим ви много. Надяваме се, че ще се видим отново.

— И аз се надявам — чистосърдечно отвърна Лора и реши да проследи развитието на бебето Пейли. За да бъде сигурна, че, когато то стане наистина красиво, тя ще присъства.

Медицинско училище „Джонс Хопкинс“

Балтимор.

Скъпа Лора,

Истински се зарадвах, като получих писмото ти, а историята за бебето с разцепеното небце дълбоко ме развълнува. Ако вашите педиатрични екипи са толкова добри, колкото и нашите, детето ще бъде наред.

Моят собствен хирургически опит — ако може да се нарече така — се изчерпва с това да държа екартьорите, докато разни други хора режат. Един лекар, вече втора година тук, ми обеща да ме научи на онзи номер едновременно да държиш щипките и да спиш, както си прав. Той твърди, че само така човек може да издържи.

В по-личен план в живота ми настъпи известна промяна. Миналия месец бях дежурна една нощ с един, ама наистина изискан лекар, който е женен и има две деца.

Знаеш как човек се чувства, когато е много късно и останалият свят е заспал — изведнъж откриваш, че изричаш неща, които иначе никога не би изрекъл. Говорихме за работата, за брака и против него и това момче направо каза, че, ако трябва да избира между това да бъде главен хирург без семеен живот и фелдшер в Гренландия, но с жена си и децата си, той, без да се замисля, щял да избере семейния вариант. Още преди да ме запита защо не съм съпруга и майка, аз вече сама си задавах същите въпроси. И не намерих задоволителни отговори. И тъй, аз реших, че може би е време да престана да я карам по момичешки и да поговоря с някой, който може да ми помогне в това отношение.

В крайна сметка започнах да се заглеждам в един страшно добър психиатър — може би дори си чувала името му. Андрю Химерман. Той е страшно умен мъж, написал е половин дузина книги и безброй статии. Единственият проблем е, че работи в Колумбийския университет, а тъй като ми се налага да ставам в пет часа сутринта, за да тръгвам с колата от Балтимор за Вашингтон, ще взема да вляза за нула време в гроба. Но поне отивам там по собствено желание. Във всеки случай сега тършувам из района на Вашингтон за някое хирургическо местенце, та да не се налага да влизам в лудницата от много пътуване.

В писмото си нещо не говориш за брачен живот. Но пък познаваш Палмър толкова отдавна, че за теб май няма голяма промяна. От друга страна, като гледам как влияят дългите дни (и нощи) върху браковете на някои стажант-лекари, си мисля, че тук сто на сто има преумора. Но пък понякога забравям, че ти си „жената-чудо“.

Трябва да побързам да си измия ръцете.

Моля те, пиши ми скоро.

С обич,

Грети

Лора сгъна плика и в същия момент Палмър се появи в кухнята небръснат и с прозявка. Тя се втурна да го целуне.

— Боже мой, изглеждаш така, все едно не си спал през цялата нощ — промърмори тя.

— И ти също.

— Бях дежурна — отвърна тя с уморена усмивка. — Спасих два човешки живота. Не можеш да си представиш колко велико е усещането. А твоето извинение какво е?

— Чаках да се прибереш.

— Забрави ли, че съм дежурна? Отбелязала съм го.

Тя посочи към календара „Харвардски сезони“, върху който със зелено мастило беше направила график на дежурствата си в болницата.

— Мога сам да чета, Лора — каза той сънено и в това време механично си правеше нес кафе. — Но като стар военнослужещ реших, че 23.00 ч. значи единайсет часа и че ще успееш да си дойдеш към полунощ.

— Уф, по дяволите — отвърна Лора, удряйки се по челото. — Имахме едно спешно обаждане от Манчестър за две преждевременно родени близначета, които трябваше да откараме в интензивното. Хукнах с един от стажантите. И няма да ми повярваш, на връщане спукахме гума.

— Не! — отвърна той хладно. — Няма да ти вярвам.

— За щастие респираторите бяха на агрегат, иначе щяхме да изгубим децата… — когато думите на Палмър най-накрая проникнаха в съзнанието й, тя изведнъж спря да говори. — Да не би да искаш да кажеш, че лъжа.

Той се опита думите му да прозвучат бездушно.

— Лора, Манчестър се намира в независимия щат Ню Хемпшър и аз съм сигурен, че там си имат свои собствени педиатри.

— Разбира се, че си имат. Но нали знаеш защо толкова много хора се преместват в Ню Хемпшър — там няма нито държавни данъци, нито нищо. Което пък означава, че болниците им едва смогват да поддържат отделения за бърза помощ. Нямаше никакъв друг начин да спасим близнаците, освен да ги поставим на респиратори в Детската болница.

Тя погледна Палмър умоляващо.

— Да де, знам, че трябваше да се обадя, но всичко стана толкова припряно. Прости ми, скъпи.

Лора тръгна да го целуне, но той леко се отдръпна, за да избегне прегръдката й.

— На недостъпен ли се правиш? — усмихна се тя нежно.

— Играта май че е твоя — отвърна той рязко.

— Палмър, за какво, по дяволите, намекваш?

— Primo, макар и да ми се иска да повярвам, че в Манчестър разполагат със спартански условия за живот, не съм склонен да приема, че там нямат линейка, с която да закарат тия нещастни деца. Secundo, никога не съм чувал за линейка, която се кара от двама лекари и още по-малко за линейка със спаднала гума. Tertio, възторжените слова, които сипеш за твоите колеги медици, ме карат да мисля, че е само въпрос на време да направите „онова, двугърбото животно“[1], както казва Шекспир в „Отело“.

Центърът на яростта в мозъка на Лора изпращаше сигнали за експлозия. Но останалата част от нея беше твърде изтощена.

— Primo, благоверни съпруже — започна тя опровержението си, — не трябва да забравяш, че Отело не е бил прав за жена си. Secundo, в Манчестър не разполагат с преносими инкубатори и нашата кола е седан, а не линейка. И tertio, мисля, че си параноичен глупак, задето не ми вярваш. А аз откъде, по дяволите, да знам дали миналата нощ не си бил с някоя проститутка? Сега ми се махни от главата, имам само четири часа за сън, преди да застъпя отново в дежурство.

Когато Лора стигна до кухненската врата, Палмър извика подире й:

— Ето една добра идея, доктор Кастелано, бих могъл да организирам мое собствено интензивно отделение, което да се грижи само за мен.

Работата беше там, че Лора и Палмър имаха различни представи за брака. Но тя никога не събра смелост да разговаря с него открито за това.

С патриархалните си убеждения той считаше, че жена му трябва да бъде негова спътница, съпруга, майка на децата му и, разбира се, блестяща домакиня. В края на краищата собствената му майка беше точно това за баща му. И Лора определено отговаряше на всяко едно от тези негови изисквания.

От друга страна, тя нямаше никаква определена формула за брака. Знаеше единствено, че не иска да бъде като при родителите й. Обстоятелството, че, преди да се разделят, Луис и Инес бяха живели заедно повече от двайсет години, в никакъв случай не доказваше, че някога са имали здрава връзка помежду си.

Наистина, през първите си години в института тя дълго време се чудеше дали въобще става за брак. Защото родителите й бяха успели да й внушат само едно нещо — да разчита изцяло на себе си. А не беше ли бракът една връзка, обусловена от взаимна зависимост? Причината не беше в слабостта, а в желанието на две сили да се слеят в една още по-голяма — две греди се подпираха една друга, за да носят още по-голяма тежест.

Но най-привлекателното нещо у Палмър, което Лора беше открила по времето, когато ходеха, беше начинът, по който я закриляше. В поведението му имаше нещо толкова… бащинско, макар и този образ никога да не получи завършен вид в съзнанието й. Той я беше накарал да повярва, че женитбата ще промени само името, но не и начина й на живот.

Двамата бяха прекарали медения си месец в екзотичния хотел „Библос“ в Сен Тропе. Всяка сутрин се разхождаха край Памилонския плаж (плаж дьо ла Буябес) и стигаха до таитянския — а докато вървяха сред налягалите наоколо нудисти, се опитваха да не изглеждат смутени (и по тази причина дори не се поглеждаха).

Палмър не криеше радостта си от подобни гледки и се опитваше с леки закачки да я накара да свали сутиена си. Но за своя — а и нейна — изненада откри, че тя не е лишена от нормалните човешки задръжки, и от това му стана забавно.

Следобеда двамата си лягаха и следваше обедна почивка. По-късно, когато слънцето станеше оранжево, те сядаха в „Льо Сенекие“ недалеч от пристанището, и гледаха красивите бронзови яхти, които минаваха наблизо.

Пийваха си перно, а в същото време на около стотина метра рибарите чевръсто разтоварваха онова, което щяха да им поднесат на вечеря в „Леи Мускарден“.

Техният сватбен воаяж бе като сън, но завръщането им на летище „Логан“ им се стори като неприятно пробуждане. Така се получи, защото Лора, която със своята чувственост (макар и прикрита зад горнището на банския) засенчваше останалите жени на плажа, сега облече една бяла размъкната престилка и призори потегли с колата към Детската болница.

На Палмър му предстоеше още половин лято да изнемогва от жега, без да знае с какво да се захване до започването на зимния семестър. В началото се опита да поработи върху китайския си. Но дори собственият му глас, който се опитваше да имитира височини, разграничаващи различните значения на една и съща дума, го нервираше до лудост.

Понякога той вземаше книга и тръгваше да се разхожда по „Чарлз авеню“ в търсене на сенчесто място за четене. А когато се умореше, зарейваше очи в платноходките, които — същински пеперуди албиноси — се стрелкаха напред-назад през тихите води.

Мракът се спускаше, когато, половината от вечерта беше изминала. Тогава той тръгваше обратно към „Бийкън стрийт“, размразяваше вечерята, отваряше бутилка шабли, пускаше Вивалди на стереоуредбата и си представяше, че е на среща с Лора.

Палмър беше търпелив човек, а Лора, все още блестяща и енергична след медения им месец, превръщаше свободните си от дежурство дни в компенсация за честите си отсъствия.

Но стажантството й тежеше много и върху плещите й се натрупа умора. Тя се прибираше вкъщи, целуваше го, взимаше душ, хапваше и се потапяше подобно на тежководолаз в бездънен сън.

Постепенно Лора изостави вечерята. След още няколко седмици се отказа и от душа, оставяйки къпането за сутринта, целуваше го, хвърляше обувките и си лягаше, както си беше облечена.

Но в интерес на истината преди това винаги го целуваше.

И изведнъж — о, чудо на чудесата — тя си взе лекарския еквивалент на гарнизонния военен отпуск. Палмър беше очарован и й предложи да отидат на излет до Върмънт да видят как четката на природата е обагрила дърветата, да хапнат в някоя уютна странноприемница и сетне, както беше казал Едгар Алън По, да се „обичат с любов, по-голяма от всяка любов“[2].

— Аз съм за последната част — каза Лора с уморена усмивка, — но не можем ли да минем с нещо по-близо до дома, като например собственото ни легло?

— Хайде, Лора, къде отиде склонността ти към авантюри?

— Мисля, че я загубих след първата си операция, която трая цяла нощ.

— Лора, скъпа, струва ли си всичко това?

Тя видя тъгата в очите му и разбра колко е самотен, но все пак отвърна:

— Да, Палмър, за мен да.

Телефонът иззвъня.

Бенет Ландсман отвори едното си око, опитвайки се да задържи съня в останалата част от тялото си. Беше два часа след полунощ и той тъкмо си беше легнал след цяло трийсетчасово дежурство в спешното отделение. Но апаратът продължи да звъни безмилостно и най-накрая с пораженческа въздишка той вдигна слушалката.

— Доктор Ландсман — рече той грубо.

— Обажда се доктор Ливингстън, но можете да ми викате Барни.

Бенет отвори и другото си око и седна на леглото.

— Ей, имаш ли представа, че се обаждаш посред нощ?

— Не — заяде се Барни. — А ти не можеш ли да го премълчиш?

— Да не си се докарал нещо на градус?

— С какво, с нес кафе и шоколадите ли? Не, Ландсман, за първи път от месец насам сядам на задника си. Сигурно съм изслушал няколко милиона болни и съм записал всяка една от проклетите им истории. Изгубил съм представа, колко рани съм зашил. Толкова се замаях, че се стигна дотам тукашният главен лекар да ми каже да си легна. Обаче, като видях, че имам петнайсет свободни минути, реших да ти се обадя и да разбера как се отнасят с теб там, в Йейл. Беше ли наистина заспал, Ландсман?

— Не, разбира се, че не. Тъкмо използвах свободното си време, за да проуча това-онова. Опитвах се да открия лекарство против тъпотиите. А между другото твоят задник как е?

— Боли ме, както и останалата част от тялото ми. А ти как си, стари друже? Успяваш ли поне да стигнеш до някои хоризонтални положения в суматохата?

— Една-две сестри ме гледат благосклонно, но в това отделение има строго йерархичен ред и старшите лекари обират каймака. Но и тъй ще оцелея. Нещо ново за Кастелано?

— Нищо. А ти какво очакваш? И тя работи не по-малко от нас. А като се обадя, старият Палмър твърди, че я няма. Мисля, че в половината от случаите говори истината.

Двамата приятели се заеха да си разправят за разни случки от отделенията за бърза помощ — някои от които бяха толкова мрачни, че само черният хумор ги оправдаваше донякъде. И в един момент Барни неволно докосна болно място.

— С други думи, като изключим пълната умора и сексуалните лишения, ти си щастлив в „Ню Хейвън“.

Последва мълчание.

— Хей, Ландсман, там ли си още?

Бенет се поколеба.

— Ами… това е дълга история.

И после се впусна да изрежда дълъг поменик от грозни ситуации.

Когато свърши, Барни каза:

— Мога да си представя как се чувстваш.

— Наистина ли можеш?

— Абе май настроението ти е доста мрачно.

— Прав си, Ливингстън. И през цялото време става все по-мрачно.

[1] „Аз, уважаеми, съм този, който иде да ви съобщи, че в този момент вашата дъщеря и арапът правят онова, двугърбото животно!“ — цитат от „Отело“ — Б.пр. ↑

[2] Едгар Алън По, „Анабел Ли“ — Б.пр. ↑

28.

Осведомени наблюдатели на американската политическа сцена предсказаха, че 1963 година ще бъде запомнена като годината на самоосъзнаването на чернокожите. Но това беше преди събитията от двайсет и втори ноември. Сега водещото събитие за годината щеше да бъде убийството на Джон Ф. Кенеди.

И не само политическото тяло изпадна в смут, човешкото тяло също така забележимо се раздвижи при новината. Това беше началото на нова ера.

По цялата страна се носеха известия за успешни замени на болни и умиращи органи. Десетки хора бяха дарени с живот чрез присаждане на чужди бъбреци.

В университета в Мисисипи беше извършена първата трансплантация на бял дроб. В Хюстън доктор Майкъл де Бейки прибягна до изкуствено сърце, за да поддържа кръвообращението на пациента, докато му оперира истинското сърце.

А когато липсваше човешки донор, дойдоха на помощ лабораториите. Благодарение на изкуствените роговици някои отново можеха да виждат.

Но не всички новини от медицината бяха добри. Американската болнична асоциация докладва, че само за пет години средните дневни разходи за пациент са нараснали повече от два пъти. От 18,35 долара на 36,83 долара.

Същата година преди Джон умря още един Кенеди. На седми август се роди преждевременно с пет седмици и половина вторият син на Джей Еф Кей — Патрик. Детето тежеше два килограма и сто и три грама и страдаше от СДН (синдром на дихателна недостатъчност). Белите му дробове не бяха достатъчно развити. То можеше да ги изпълни с въздух, но не беше в състояние да го задържи. Увито в синьо одеяло и поставено в пластмасово сандъче, новороденото беше незабавно откарано в „Хианис порт“ в бостънската детска болница, където за спасяването на живота му беше мобилизиран целият персонал. Болницата разполагаше с уникална апаратура, каквато нямаше другаде по света — огромна кислородна камера, дълга девет метра и петнайсет сантиметра и широка два метра и четирийсет сантиметра. Двама специалисти работеха вътре в съоръжението в отчаян опит да вкарат кислород в организма на детето. Но безуспешно. Само след трийсет и девет часа живот бебето почина.

(По ирония на съдбата само година по-късно лекарите от детската болница в Луисвил, щата Кентъки, създадоха нова и усъвършенствана апаратура за лечение на СДН.)

Към края на 1963 година студентите от Харвардския медицински институт, получили дипломите си година по-рано, привидно бяха покрили всички изисквания, за да практикуват медицина в Америка. Повечето от тях бяха на възраст между двайсет и четири и двайсет и девет години. Освен това по-голямата част далеч не бяха готови да практикуват, защото най-често краят на стажа означаваше ново начало.

Истинската специализация изисква напрегната концентрация върху определен аспект от медицината. Като например анестезия или фармакология. Или върху дадена материя, като кожа или кръв. Или дадена област — гръдния кош, корема. Или орган — око, сърце. Или върху дадена техника, като хирургическото изкуство. Или дори върху една мистерия (макар и някои да настояваха, че това не е наука), като работата на човешкия мозък: психиатрията.

И тъй, Барни Ливингстън, доктор по медицина, своевременно отговорил на съответните изисквания по време на стажа, искаше да стане психоаналитик и за целта трябваше да работи три години в психиатрично отделение (а впоследствие още дванайсет месеца по избор).

И ако желаеше да стане пълноправен член на психиатричен институт, беше необходимо да подложи собствената си глава на изследване от някой старши психоаналитик. Целта на това беше самият той да влезе в по-добра връзка с подсъзнанието си и по този начин да помага на пациентите си да влязат в по-добра връзка с тяхното.

И така, ако предположим, че нямаше да се препъне някъде по пътя, след шест-седем години пред Барни нямаше да стоят никакви педагогически изисквания. Това означаваше, че през 1970 година, когато щеше да бъде на трийсет и три години, най-сетне щеше да бъде самостоятелен. С други думи, той тъкмо щеше да започва, когато специалисти от други области (като малкия му брат Уорън, който тази година щеше да се дипломира като юрист) щяха да са натрупали към десетгодишна практика, а за парите, които щяха да изкарват, да не говорим.

А плюс това не трябваше да се забравят и военните задължения, които междувременно трябваше да изпълнява.

Но пътят на Барни не беше най-дългият. На дипломираните студенти, насочили се към хирургията, като Бенет (който беше поканен да остане в Иейл) и Грети (приета на работа в болницата „Джорджтаун“ във Вашингтон), им предстояха поне пет години на следдипломно обучение — една като стажанти, две като асистенти, една като първи асистенти и в случай че не рухнеха и не грохнеха до този момент, идваше една последна година като шефове на екипи. Разбира се, ако се насочеха към някоя подспециалност, като педиатрична хирургия, следваха допълнителни години обучение.

Често обвиняват лекарите в безсърдечие, продажност и самозаслепение. Но те ни напомнят, че са пожертвали пролетта на живота си и са загубили онези скъпоценни години между двайсетте и трийсетте, за да придобият умения, с които да служат на ближните си.

На по-голямата част от тях не им се събираха повече от десетина нощи истински сън за през цялото това време. Много от тях бяха пожертвали брака си и бяха пропуснали единствената по рода си възможност да видят как децата им растат.

Затова и когато спорят, че светът им дължи известна компенсация под формата на богатство, уважение и социално положение, техните изисквания не са съвсем без основание.

Освен това според мрачните статистики лекарите често страдат повече от който и да е било пациент. Защото никой не може да възстанови разбития брак или да помогне на деца, ощетени от явното пренебрежение на бащите им.

Когато детето на Кенеди беше докарано в болницата, Лора беше там. Макар да нямаше пряк достъп до случая, тя остана с по-голямата част от персонала в нещо като масово бдение.

Не беше спала повече от четирийсет и осем часа, когато секретарят на пресцентъра към Белия дом Пиер Селинджър, самият той почти просълзен, съобщи, че „Патрик Бувие Кенеди почина сутринта в четири часа и четири минути. Старанието на детето да диша се оказа непосилно за сърцето му“.

Тя сподели общата скръб и усещането за провал, които бяха проникнали във всеки коридор.

Когато чу един от новите стажанти да казва „Добре е поне, че семейство Кенеди имат още две деца, не е толкова страшно“ тя се обърна към него:

— Какво, по дяволите, е това отношение? Въпросът не е какво тя има, а какво е загубила.

Порицаният стажант се оттегли засрамен.

Като педиатър първа година, Лора имаше поне няколко сериозни задължения.

Например, когато дойде времето Катлийн и Морт Пейли да докарат шестмесечното си бебе за коригиране на устната му (операцията на небцето щеше да бъде направена по-късно), Лора застана до рамото на хирурга. Тя наблюдаваше с внимание, как Федорко прецизно затваря грозния отвор и най-накрая свързва повърхностния слой на кожата с почти микроскопични найлонови шевове. Малформацията беше почти заличена.

Семейство Пейли бяха във възторг. Три дни по-късно, докато Катлийн обличаше палтенцето на бебето, Морт се обърна към Лора:

— Направено е точно както ни обещахте, доктор Кастелано. Безкрайно сме ви благодарни… и тримата.

Когато се ръкуваха, Лора си помисли: Точно думи от този род ни карат да ставаме лекари.

След двайсет и четири часова смяна Лора се прибра у дома, ходейки като сомнамбул. Един от малкото неврони, които все още работеха в мозъка й, напомни на тялото, че се нуждае от храна, за да изпълнява основните си жизнени функции.

Тя отвори хладилника, извади две кисели млека, седна тихо на масата и започна насила да се храни. Беше толкова уморена, че не можеше дори да разгледа лежащия наблизо вестник. Протегна ръка към малката купчинка писма, повечето от които бяха сметки, и започна да ги преглежда. Между тях нямаше нищо, за което си струваше да стои будна, освен едно, което носеше печат: „Медицински център Джорджтаун“, Вашингтон, окръг Колумбия. Тя взе един нож и отвори плика с хирургическа точност.

Скъпа Лора,

Велика новина. Фактически вчера аз направих първия си хирургически разрез. Е да, това беше само рутинна апендектомия. Но пациентката ми беше осемнайсетгодишна — типична мажоретка. Най-голямата и тревога беше дали отново ще може да носи бикини. Но междувременно аз бях понатрупала опит предимно върху праскови и портокали и в един момент, когато главният — внезапно се обърна и ми подаде ножа и ми каза да започвам, се оказа, че съм съвсем готова.

Взех скалпела, обърнах ръката си надолу с дланта и започнах с един действително „изкусен“ (или поне така си мислех) напречен разрез. Той ме остави да продължа и да разрежа перитонеума. Толкова се радвах — най-после бях посветена.

Изглежда, че напредвам в терапията. Анди казва, че по едно или друго време почти всеки студент по медицина трябва да потърси психиатрична помощ. Той ми разказа за едно проучване, направено от фондацията „Маркъл“ преди няколко години, и аз отидох в библиотеката да го видя. Ще повярваш ли, че от 219 000 лекари в тази страна жените са едва 11 000.

А онова, което ме порази, беше, че процентът на разводите при жените лекарки е пет пъти по-голям, отколкото при мъжете… а като капак на всичко заплатите им са по-ниски. Дори и чудесно момче, като Анди, има за жена едно доста противно създание.

След около три минути трябва да съм на линия, а ти пиша гола като сойка — затова по-добре да побързам и да се облека.

Моля те, пиши ми и ми разкажи за себе си.

С обич,

Грети

Лора се усмихна. Андерсън си беше същата, винаги отваряше дума за тялото си. Чудя се кога някой ще се погрижи по въпроса.

И изведнъж се сети. „Анди“? Тя нарича психиатъра си с малкото му име? И откъде, по дяволите, знае за жена му? Да не би това да е нещо, което те обсъждат по време на терапевтичния сеанс? Но Лора беше твърде уморена, за да продължи да мисли за тези неща.

Тя свали обувките си във всекидневната и тръгна на пръсти нагоре по стълбата. В спалнята още светеше. Леглото беше празно.

И в него никой не беше спал.

Лора почувства, че би трябвало да бъде разстроена. Но изтощението й беше толкова голямо, че изчезването на съпруга й не можеше да надвие над властния жест на Морфей.

Едва на другата сутрин в осем часа тя проумя, че Палмър е изчезнал. Нямаше бележка. Нямаше обяснение. Нямаше нищо.

Въображението й работеше върху различните възможности. Може би му се е случила злополука. Може да са го нападнали и сега да е в някоя от близките болници.

Помисли да се обади на родителите му, но не искаше да ги тревожи.

Направи си кафе и отиде в кухнята да разгледа таблата за бележки, където всеки един от тях беше поставил личния си график.

Погледът й попадна върху дневния му ред за предишния ден. Миналата вечер от 19 до 21 часа Палмър беше ходил на семинар по „История на англо-китайските дипломатически отношения“. Тя тъкмо реши да се обади на професора и да разбере дали Палмър вчера е бил там, когато обектът на нейното издирване внезапно се появи.

— Добро утро, Лора — весело рече той.

— Палмър, ужасно се притесних за теб.

— Наистина ли? Приятно ми е да узная, че не ти е все едно.

Тя разбра, че целта на забележката беше да предизвика скандал, и я подмина.

— Къде беше цялата нощ?

— С приятели — отвърна той, за да я ядоса още повече.

— Това ли е всичко? Това ли е цялото ти обяснение?

— Искал ли съм някога от теб пълен отчет за онова, което правиш, когато не си вкъщи? Просто казваш, че си била в болницата, и това е всичко.

— Вчера вечерта си бил на семинар.

— Да, наистина.

— И?

— Това е всичко.

— Не очакваш да ти повярвам, че дискусията е била толкова разгорещена, та е продължила цялата нощ, нали?

Палмър се ухили.

— Лора, скъпа, та нали ти самата все така ми отговаряш. Красивият ти зелен почерк съобщава, че излизаш от смяна в единайсет часа вечерта, а после се появяваш призори и само ми подхвърляш нещо за някакъв спешен случай. А ако ти кажа, че ни сполетя малка криза — апендиксът на книгата на професор Феърбанк се разлетя и ние положихме геройски усилия да го съшием отново.

— Ако това е шега, не я намирам за смешна.

— Лора, след втората ти седмица в болницата аз вече не се смея. По природа съм общителен тип. Разбира се, предпочитам да бъда с теб, но, изглежда, не можеш да ми предложиш много от себе си. Ето защо, когато едни момчета от семинара предложиха да отидем да пийнем няколко бири, аз се присъединих към тях.

— Не се ли опита поне да се обадиш?

— Да, скъпа, опитах се. Правих опити на всеки половин час от 11,30 нататък, но никой не се обади, а от централата в болницата не можаха да определят къде се намираш. Най-накрая се отказах да те търся и приех поканата на един приятел, състудент да спя на кушетката му.

— А какво ще кажеш за пола на този състудент, Палмър?

— А аз питам ли те за пола на твоите колеги?

— По дяволите, престани с тази софистика — избухна тя. — Знаеш, че работата ми изисква да бъда в болницата през цялата нощ. Това не е едно и също.

— Извини ме, но от моя гледна точка разлика няма. Хареса ли ти самотното легло тази нощ?

— Разбира се, че не, аз бях…

— Точно така се чувствам и аз почти всяка нощ — прекъсна я той.

— Хайде стига, Палмър, не ми казвай, че не знаеш как живеят лекарите и стажантите — ако това може да се нарече живот. Да не мислиш, че ми харесва да ми се вие свят от недоспиване и едва да държа очите си отворени. Аз не съм мазохистка.

— Аз също — отвърна й той. — Ти не харесваш нощните си смени, аз — също — Палмър замълча и после добави: — Всичките ми съученици са женени, имат деца… и си прекарват чудесно. А пък аз на практика живея като отшелник. Или, казано накратко, Лора, отказвам да я карам все по този начин.

Двамата приличаха на хора, застанали на двата противоположни бряга на река, чието корито ставаше все по-широко.

Най-накрая тя заговори. Гласът й беше уморен.

— Ясно е, че аз няма да се откажа от болницата.

— Ясно е.

— А ти какво предлагаш като алтернатива?

— Ами смятам, че, ако искаме да останем заедно, ще трябва да се съгласим на компромис, на някакъв modus Vivendi[1].

— Напротив, Палмър. Мисля, че ти вече си взел решение за двама ни — тя пое дъх и попита: — Къде, всъщност беше миналата нощ?

Той й отговори без явно вълнение:

— С жена.

Думата „неизлечим“ е почти табу в медицинския речник. Макар и повечето лекари да успяват да произнесат думите „фатално болен“, изглежда, те имат някаква свръхчувствителност към специфичната гама от значения на думата „неизлечим“. Като че ли по някакъв начин тя ги подиграва. Освен това е опасна. Роднините на нещастния пациент можеха да проявят дързостта да попитат: „Защо не можете да го излекувате, докторе?“

В стари времена прокажените клетници били заточавани или изолирани от останалите хора — и не само заради отблъскващия им външен вид и ужаса от зараза, а и поради това, че обществото е предпочитало да скрие недъзите, които просто не могат да бъдат отстранени.

Днес проказата е съвсем лесно лечима с помощта на дапсон. Но тя си има своя съвременен аналог при душевните болести.

Психиатрията обаче е по-състрадателна в това отношение. Нейните отделения са прецизно разделени на „излечимо болни“ и „хронично болни“: за първите единствената терапия са сънотворните медикаменти, като торазин, а за другите съществува известен шанс да бъдат спасени от мрачните пещери на халюцинациите.

През юли 1963 година Барни Ливингстън започна психиатричната си практика в психопатичното отделение (разбирай за „неизлечимо болни“) към болницата „Белвю“. Като всеки новак той се надяваше да помогне на всички душевно болни. И тъй, когато Барни отвори вратата на „Бленъм“, той не видя претъпкан музей от восъчни фигури. Не видя шейсетина души, всеки от които живее напълно сам в собствения си свят. Вместо това той гледаше на тях по начина, по който Данте беше съзерцавал душите в чистилището, решен да им помогне да го напуснат.

Но имаше едно нещо, което почти веднага му направи впечатление. В този момент асфалтът по улиците на Манхатън едва не се топеше от жегата и въпреки това повечето от пациентите бяха облечени като крал Лир, приготвил се да посрещне бурите на пустошта.

Той си спомни, че хроничните шизофреници често носят зимно облекло през цялата година, обладани от ужаса, че то може да бъде откраднато или — което беше още по-неправдоподобно — да бъде загубено в това подобно на склад помещение.

Често наричат психиатрията „говорещото лекарство“. Но Барни разбра защо тази разнолика компания беше събрана на едно място.

Те мълчаха.

От време на време се чуваше звук на тътрещи се крака. Кашляне. Кихане. Но дори и тези неща бяха редки. Обитателите бяха като неми. В най-добрия случай те си припяваха по някоя мантра, дошла не от този свят.

Странното беше, че сякаш никой от тях не забелязваше присъствието на другия. Идването му не привлече дори и един чифт очи. Свети Боже, мислеше си той, как стигат хората дотук.

Към Барни се приближи голям мускулест негър, облечен в бяла и разкопчана на врата риза.

— Изглеждате малко объркан, докторе — рече той приятелски.

— Здрасти, аз съм доктор Ливингстън — поздрави той своя събеседник, който явно беше санитарят на отделението.

— Да, докторе, очаквахме ви. Позволете ми да ви заведа до сестринската стая.

— Благодаря — каза Барни, но очите му продължиха да се стрелкат наляво и надясно.

Минавайки през една двойна врата, те видяха един мъж с побелели коси и глава, приведена над лявото му рамо. Пръстите на лявата му ръка танцуваха, а дясната се движеше напред-назад напряко на лявата.

— Това е Игнац — обясни негърът, — той се упражнява.

— О — рече Барни. И после събра смелост да попита. — А на какво се упражнява?

— Е, докторе, не виждате ли неговия Страдивариус?

— О, разбира се, разбира се. Просто не го чух първия път.

— Ах, докторе, „Пленяват чути песни, ала как е дивна тая, нечута песен!“[2]

Барни се усмихна с разбиране.

— Съвсем на място — рече той възхитен. — Джон Кийтс, самият той лекар. Между другото — добави Барни, протягайки ръка, — аз все още не знам името ви.

— О — каза чернокожият. — Мислех си, че са ти казали в двореца.

— Извинете, не ви разбрах.

— Не знаете ли, че Пилат Понтийски възнамерява да ме разпъне на кръст?

— Исусе Христе! — рече Барни, изгубвайки за миг равновесие.

— Да, сине мой. И когато в петък вечер се видя с моя баща, ще кажа някоя добра дума за вас.

Изведнъж някой гневно извика:

— Господин Джонсън… какво говорихте на този млад лекар?

Грамадният мъж се обърна към една жена, която трябваше да е старшата сестра на отделението — поне Барни се надяваше да е така. Тя крачеше към тях и размахваше предупредително пръст към неговия „гид“.

Негърът прошепна на Барни:

— Пази се, сине мой! Тази жена е зъл дух, който се съвкупява със спящи мъже… това е сатаната в женски образ.

В този момент сестрата дойде при тях.

— Добро утро — каза тя. — Аз съм Джейн Херидж. А вие трябва да сте доктор Ливингстън.

— Доктор Ливингстън? — чернокожият беше очарован. — Тогава аз трябва да съм Хенри Стенли.

— А вие, господин Джонсън, отивайте да си ги разказвате другаде вашите истории и ме оставете да поприказвам с доктора. Сигурна съм, че той ще дойде да ви посети отново.

Сестрата поведе Барни и през цялото време го убеждаваше, че многопосочните халюцинации на господин Джонсън били съвсем безобидни.

— Всъщност той не живее тук, той е от интензивното отделение. Но господин Джонсън е нещо като неофициален санитар. Не ни достигат хора. А той е толкова открит човек и има такъв добър подход към хората.

„Навярно защото самият той представлява толкова много хора“, помисли си Барни. Погледна през рамо към извисяващата се фигура на господин Джонсън, който сега беше вдигнал ръка за прощален поздрав.

— „… прощавай, спокойствие! Прощавай, ведър дух!“

— Това е Шекспир — довери Барни на сестрата, — но да ме убиеш, не мога да се сетя от коя пиеса.

Грамадният мъж извика отдалеч:

— „Отело“, трето действие, — трета сцена, стих триста петдесет и първи!

Малко по-късно те бяха в безопасност зад почти звукоизолиращите стъкла на сестринската стая и пиеха кафе от картонени чашки с пластмасови дръжки.

— Този човек е някакъв гений — отбеляза Барни.

Сестрата отвърна:

— Докторе, мисля, че най-тъжното нещо в това отделение е целият похабен талант, който е затворен тук. Нямам предвид зад решетки и резета. Той е заключен дълбоко в тях. И нищо не може да се направи.

— Сигурна ли сте…?

Госпожа Херидж го прекъсна.

— Извинете, доктор Ливингстън. Не искам да прозвучи непочтително, но всяко лято в отделението идва нов лекар и си мисли, че ще го превърне в институт за научни изследвания. Но всъщност това е дом за умопобъркани и болестта им е толкова напреднала, че навън те не могат да се грижат сами за себе си.

Тя го поведе да разгледат „удобствата“. Напомнящите затвор прозорци не бяха нещо ново за него, нито пък стаите, чиито стени бяха с мека облицовка. (Така и не можа да се застави да ги нарича „килии“.) Но онова, което го удиви, беше мястото, където болните спяха. Спалнята им приличаше на спално помещение в летен лагер, но вместо десетина легла там имаше…

— Колко са, сестро?

— Шейсет — отвърна тя. — Помещението е предвидено за четирийсет, но вие знаете нашите проблеми.

Барни се зачуди дали наистина е така. Разрастваше ли се лудостта по света?

— Как ги лекувате? — запита той.

— Ами, то не е точно лечение, докторе. Просто се опитваме да им помогнем да преживеят. Повярвайте ми, истинско изпитание е да събудиш шейсетима болни от шейсет различни планети и да ги подкараш на закуска…

— Да ги подкараш?

— Е, не точно. Но ние се опитваме да ги накараме да стоят по двама. Така е по-лесно да се справим с тях.

— Като Ноевия ковчег — разсеяно каза той. И сетне попита: — А после какво следва?

— За онези, с които може да се установи някакво общуване, ние имаме изкуства и занаяти. Дори понякога се опитваме да организираме курс по танци. Но повечето от тях просто стоят наоколо и правят — вие току-що видяхте какво правят — и тъй, докато стане време за обяд. После си получават лекарствата и това е всичко.

— Всичко?

В погледа на сестрата се долови нотка на нетърпение.

— Доктор Ливингстън, те са шейсет, а ние осем… като в това число включвам и господин Джонсън. Трябва да ги поддържаме спокойни, защото иначе настъпва пълен хаос.

Барни кимна.

— Ако не ви затруднявам много, ще може ли да прегледам някои от историите на заболяванията.

— Разбира се — отвърна тя и го поведе обратно към кабинета си.

Дяволска работа! Дори беглият поглед върху документацията накара Барни да се почувства замаян от количеството лекарства, които тези пациенти получаваха.

— Боже — рече той на сестрата, — дори супермен ще заспи от дозите, които давате на тези клетници.

Госпожа Херидж не отговори — само го погледна с крайчеца на очите си. Барни започна да си мисли, че тя може би го оглежда, за да открие у него някакви следи от психоза.

— Нещо не е ли наред, госпожо Херидж?

— Не, докторе. Просто съм изненадана, че искате да отделите толкова много време за четене на тези документи.

— Е, това ми е работата, нали? — отвърна Барни.

— Вижте, ако действително искате да прочетете пълната документация за всеки един от болните в това отделение, практиката ви тук ще се изчерпи с това. Повечето от тях са при нас, откакто се помня. Госпожа Ридли би празнувала двайсет и пет годишен юбилей, откакто е тук… ако имаше някакъв начин да й го съобщим.

А Барни си мислеше: „Ами ако това, което ги е довело тук (независимо какво е), не е било толкова лошо, колкото това, в което, е прераснало просто вследствие на престоя им тук?“

— Госпожо Херидж, можете ли да ми кажете дали някой някога е бил изписван от това отделение?

— Не може да се говори за изписване в пълния смисъл на думата, докторе. Мисълта ми е, че повечето от тях са възрастни хора и…

— … и просто трябва да умрат, за да излязат оттук, а?

Стори му се, че долови раздвижване на лицевите й мускули — краткотрайно подобие на усмивка.

Но тя погледна нетърпеливо часовника си.

— Ще ме извините, докторе, но трябва да проверя дали всичко е наред.

Барни кимна. Дали пък не отива да се увери, че всички пациенти са натъпкани догоре с лекарства.

Той учтиво се изправи.

— Май че и аз трябва да тръгвам. Утре рано сутринта, ще бъда тук и започвам наново.

Но Барни скри истинската причина — той се страхуваше да остане сам сред тези сенки на хора.

Вървеше на няколко крачки след старшата сестра и се мъчеше да не отклонява поглед от стъпките й.

Точно когато стигнаха до другия край на огромния коридор, той чу нещо като вой, който, макар и безсловесен, все пак го разтърси, сякаш беше нечия молба.

Спря и бавно се обърна наляво. Там стоеше един млад мъж — поне не изглеждаше толкова, стар колкото останалите пациенти.

Човекът беше застанал неподвижно и издаваше пресекливи стонове. Беше се вторачил в празното пространство.

После нещо се случи.

Очите им се срещнаха. На Барни поне му се стори, че са установили контакт.

За един кратък миг той усети, че са го познали.

Беше ли виждал този човек преди? Бяха ли се срещали отвъд тези стени… в света отвън?

Докато стоеше озадачен, госпожа Херидж заговори на всеослушание, сякаш смяташе, че пациентите, макар и да не са глухи, нищо не разбират:

— Не обръщайте внимание, докторе. Неговият случай е трагичен — опитал се да убие жена си и децата си. Ужасна история. Да тръгваме ли?

Барни се насочи към човека от охраната, който стоеше на вратата, но преди да излезе, погледна крадешком към стенещия мъж и отново си каза: „Кълна се в Бога, че познавам този човек.“

Теоретически за Бенет Ландсман последните две седмици на август бяха свободни и през тях той можеше да си поеме дъх, да поспи… и дори да хване някоя и друга риба.

Преди няколко години Хершел и Хана бяха купили една лятна къща в Тръро на Кейп Код. Те съзнателно бяха избрали вила с отделна постройка за гости — надявайки се, че по този начин синът им ще се чувства по-спокоен, ако доведе приятелка.

Именно тук Бенет беше прекарал последните седмици на август 1958 година, когато се върна от Оксфорд, за да започне следването си в института.

Ландсманови бяха изключително щастливи, че е довел Робин Уинслоу, за която им беше писал толкова често. По всичко си личеше, че това е момичето, за което Бен беше решил да се ожени.

Понякога Бен и Робин се отправяха да пътуват из Нова Англия. Хана беше сигурна, че по време на някое от тези пътувания момичето е питало в Харвард какви са възможностите да се прехвърли.

Робин беше възпитаничка на Оксфорд, имаше смолисточерна коса и беше спечелила така желаната стипендия за „Лейди Маргарет Хол“, където следваше физиология.

А онова, което правеше постиженията й още по-забележителни, беше обстоятелството, че е от Южна Африка. И поне в очите на Бенет и тя като него имаше едно особено качество — не беше нито бяла, нито черна. Родната й страна беше ничия земя, в която се бяха смесили различни раси.

Ландсманови безкрайно я харесаха. Тя беше винаги в добро настроение и въпреки нещата, които беше преживяла, у нея нямаше горчивина. Освен това им стана ясно, че Бен е влюбен до уши.

Точно в деня преди празника на труда всички изпратиха Робин на летище „Логан“ и с изпълнени с обич сърца си обещаха да прекарат Коледа заедно. Допуснаха като възможност празникът да съвпадне с годежното празненство.

Но след по-малко от седмица, прекарана в медицинския институт, Бенет спокойно съобщи на учудените си и натъжени родители, че той и Робин са скъсали. Нямаше никакви обяснения… а и никой не поиска такива.

— Той не е дете — опита се да го оправдае Хершел, — и не ни дължи никакво обяснение.

Въпреки че пак посещаваше Кейп Код всеки август, Бенет повече не доведе момичето. А родителите му пак не го разпитваха защо е сам. Но през лятото на 1963 година синът им изобщо не дойде.

— Ще се включа в похода на доктор Кинг до Вашингтон — каза им той по телефона.

Настъпи тишина. Никой от двамата му родители не знаеше как да реагира. Във вестниците се говореше за многобройни заплахи за насилие от страна на бели расисти. Макар да знаеха, че Бенет не би хвърлил първия камък, те бяха не по-малко сигурни, че той първи ще премине към действие, ако такъв дойде от другата страна.

Най-накрая Хершел отговори:

— Аз се възхищавам от доктор Кинг и съм горд, че отиваш там. Но, Бенет, обещай, че ще бъдеш внимателен.

— Обещавам. Не се безпокой — отвърна Бенет. — Обещавам да не влизам в разговор с хора, облечени в чаршафи[3].

Хершел му отговори с нервен смях:

— Дочуване. Но се обади да ни кажеш дали си добре.

— Ще се обадя. Целувам ви и двамата.

Когато затвори телефона и се върна обратно в кухнята, Хершел предложи на Хана:

— Искаш ли да излезем и да се поразходим?

— По това време? В тъмното?

— Хайде — настоя той, — когато луната свети и се отразява по морския бряг, става не по-малко светло, отколкото през зимата в Кливлънд.

Те сложиха пуловери и тръгнаха да се поразходят ръка за ръка по спокойния безлюден бряг.

— Е, Хершел — рече накрая Хана, — какво се върти в главата ти?

Когато най-сетне й отговори, той сякаш се беше загледал в отдръпващите се морски вълни.

— Да, това все някой ден трябваше да се случи.

— Кое?

— Ние загубихме момчето — прошепна той.

— Нима? Защото един двайсет и осем годишен мъж не е дошъл да види родителите си?

— Осиновители, Хана. Бен се връща у дома.

— Неговият дом е при нас — каза тя.

— Не, скъпа моя, всяко нещо си има край. Той ни беше даден само на заем. Неговият дом е при неговия народ.

[1] Начин на живот, условия на общуване — Б.пр. ↑

[2] Джон Кийтс, „Ода за гръцката ваза“ — Б.пр. ↑

[3] Намек за начина, по който се обличат членовете на Ку-клукс-клан. — Б.пр. ↑

29.

О, дълбоко в сърцето си

Аз вярвам,

Че някой ден ще победим.

Множеството, което се беше събрало на двайсет и осми август 1963 година под палещото слънце пред паметника на Линкълн във Вашингтон, наброяваше близо четвърт милион. Всеки един от шестте хиляди полицаи в окръга беше мобилизиран. Като подкрепление бяха вдигнати и четири хиляди морски пехотинци. Но походът премина без ни най-малък инцидент, защото участващите в него не бяха бунтовническа тълпа, а хора, откликнали на призива на Мартин Лутър Кинг, човека, който беше „призовал на съд съвестта на нацията“. Произнесоха се речи от представители на различни организации за граждански права. Тук бяха включени както многоуважаваните НААКП, така и по-отскоро формираният и по-активен Конгрес за равенство между расите (КРР), а също и търсещият пътя си Студентски координационен комитет за ненасилие (СККН). Но каквито и да бяха убежденията им, всички бяха запалени от страстта на доктор Кинг:

Мечтая за деня, в който тази нация ще се издигне и ще заживее в съответствие с истинския смисъл на нейното верую: „Ние считаме, че тези истини са очевидни сами по себе си и че всички хора са създадени равни“… Мечтая за деня, в който моите четири малки деца ще живеят в нация, където няма да съдят за тях по цвета на кожата им, а по съдържанието на характера.

Думите му изправиха огромната аплодираща тълпа на крака. Силните чувства извикаха сълзи в очите на мнозина. На около петдесет метра от мястото, където беше застанал Бенет Ландсман, припадна една млада негърка. Беше станала жертва на прежурящото слънце и на треската на вълнението.

Бенет бързо си проби път сред тълпата, която се беше скупчила около нея, и в същото време викаше:

— Аз съм лекар. Аз съм лекар.

След миг той вече беше коленичил до момичето.

— Добре ли е? — попитаха няколко души, които стояха наблизо.

Той кимна.

— Трябва само бързо да я закараме до някой пункт за бърза помощ.

— Има такъв точно от другата страна на паметника — отвърна един младеж, сочейки отвъд мраморния стол на президента Линкълн. — Аз ще ви заведа.

Бенет вдигна припадналата, като внимаваше да държи главата й изправена, и нареди на сновящата наоколо тълпа да му направи път. Малко по-късно стигнаха до една бяла палатка с козирка, върху която се вееше знамето на Червения кръст.

— Хей, има ли някой… тук има тежък случай на хипертермия. Имам нужда от интравенозна система и студени кърпи. Трябва да видим и кръвното налягане.

— Отпусни се, братко — извика една доброволка. — Остави я само на леглото, а аз ще извикам лекар.

— Спокойно, момиче — отвърна той. — Аз съм лекар, ще ми съдействаш ли?

Доброволката помогна на Бенет да сложат припадналата жена на леглото, а той не можа да не си помисли: Исусе, точно тук, под сянката на Ейб Линкълн, и когато думите на Мартин Лутер Кинг все още ечат във въздуха, тази сестра отказва да ме приеме за истински лекар.

В този момент откликналият на призива дежурен лекар се втурна вътре и се разсмя.

— Ландсман, къде, по дяволите, беше през целия следобед? Можеше наистина да ми помогнеш.

Беше Лора. Той я посрещна с широка усмивка.

— Кастелано, какво прави хубаво момиче като теб на такова място?

— А ти какво си мислиш — че пека курабии?

Един от помощниците й студенти пристигна на бегом, носейки интравенозна система и бутилка с физиологичен разтвор.

Докато Лора регулираше капката, Бенет вкара иглата в ръката на момичето, което все още беше в безсъзнание.

— Както в добрите стари времена, а? — попита той.

— Да — усмихна се тя. — Но като че ли беше преди милиони години, когато инжектирахме портокали.

Лора уви един найлонов ръкавел около дясната ръка на коматозното момиче и притисна стетоскопа откъм вътрешната страна на лакътя й.

— Боже — възкликна тя, — кръвното налягане удря в тавана. Трябва да я завием в мокри чаршафи.

— Имаш ли такива?

— Имам цяла камара с кърпи и няколко кани със студена вода. Трябва да стигнат. Ще ги донеса, а ти свали дрехите й.

Лора се втурна навън, а Бенет се обърна и погледна младата жена. Системата, която влизаше в ръката й, нямаше да позволи блузата й да бъде просто свалена. Той хвана плата горе при шията и го разкъса до средата.

Момичето беше без сутиен. Гърдите й сега бяха напълно оголени. Изведнъж Бенет усети пристъп на смущение.

Лора се върна с мокрите кърпи. Две от тях мигновено увиха около гърба и гърдите на момичето.

— А панталоните? — попита тя нетърпеливо. — Трябва да увием и краката й. Побързай и свали джинсите й.

— Да, разбира се — отвърна той, опитвайки се да възстанови клиничната си дистанция.

— Хайде, Ландсман — настоя Лора, — започвам да прогизвам от тези кърпи.

Бенет разкопча бронзовото копче отпред на джинсите „Ливайс“, дръпна ципа и започна да изтегля панталоните й. Те бяха толкова стегнати, че заедно с тях тръгна и бельото й. Миг по-късно тя беше напълно гола. Коремът й беше стегнат и гладък, кафеникавите й бедра бяха красиво оформени.

Преди да успее да се порицае за непрофесионални мисли, Лора пусна в ръцете му няколко кърпи и нареди:

— Добре, Бен, свършвай с гледането и се погрижи да я завиеш. Имам половин дузина слънчеви удари, с които още не съм се захванала.

Преди Бенет да отговори, Лора вече беше толкова далеч, че не можеше да го чуе. Той коленичи до „спящата красавица“ и прехвърли в главата си наученото от института за това, какво трябва да се прави при топлинен удар.

По-важните мерки вече бяха взети, но Бенет знаеше, че все още има вероятност да получи конвулсии, което зависеше от сериозността на състоянието й. Организмът й имаше огромна нужда от соли и течности и затова той провери системата. После коленичи отново и започна да масажира единствените незавити части от тялото — ръцете и краката й.

След няколко минути първата помощ започна да дава резултати. Главата на младата жена започна да се поклаща, като че ли се опитваше да се измъкне от припадъка. И после тя се събуди.

— Къде съм? — измънка момичето замаяно. — Какви са тези неща, дето са увити около мен. Студено ми е.

— Добре — каза Бенет, — това е добър признак.

— Кой сте вие?

— Не се страхувай, ти си в палатката на Червения кръст. Кое е последното нещо, което си спомняш?

— Доктор Кинг… „Мечтая“… Какво се случи после? — попита тя.

— Ами — усмихна се Бенет, — предполагам, че ти също беше споходена от мечта.

— С други думи, съм припаднала, така ли?

Той кимна.

— Получи тежка хипертермия. Все още не ти е минало и затова лежи. Мислиш ли, че можеш да приемаш течности през устата?

— А има ли някакъв друг начин? — попита тя с лека усмивка.

Бенет каза:

— Я погледни ръката си, през последния половин час пиеш оттам. Но ти започваш да ставаш дръзка, от което съдя, че се възстановяваш. Между другото как се казваш?

— Анита… и бих искала чаша вода. А ти как се казваш?

— Точно сега името ми е Гунга Дин. Стой спокойно, а аз ще отида да донеса Н_2О.

Той се втурна навън и след секунда се върна с чаша вода.

— Ето, изпий това — рече той, придържайки я с дясната си ръка. — Тук има електролити.

— Какво има?

— Всякакви видове йони — заместват минералите, които организмът ти е загубил.

— Говориш точно като лекар — забеляза тя.

— А може да съм точно такъв — пошегува се той.

— Колко още трябва да стоя като мумия?

— Докато сме сигурни, че си се оправила. А междувременно трябва да ти намеря някакви дрехи.

— Дрехи? Я не се занасяй… какво стана с моите дрехи?

— Съжалявам, трябваше да ги скъсам — просто лекарски дълг.

— Хайде де — заяде се тя. — Обзалагам се, че добре си ме огледал.

— Щом казваш — ухили се той. — Но успях да спася джинсите ти. С други хора ли си тук?

Тя кимна.

— Дойдох с една група от колежа „Сиелман“ в Атланта.

— Добре, тогава трябва да са някъде съвсем наблизо. Видях една група момичета да размахват училищни знаменца. Ще отида да видя дали някое от тях няма риза, която да облечеш.

Навън следобедната жега беше започнала да намалява. Бенет откри няколко от приятелките на Анита и едно от момичетата, което беше свалило раницата й, когато тя припадна, сега му я подаде.

— Аха — каза той, когато се върна при нея, — ти наистина си дошла подготвена. Да не би да си очаквала да те приемат в Белия дом?

— Не ме поднасяй, братко. Докато се съберем всички, един човек с голяма душа май ще се озове ей там в Овалния кабинет. И то не за да помете пода.

— Наистина ли мислиш, че ще доживеем това? — попита я той искрено.

— Братко, аз няма да умра, докато то не стане — ако ще да се наложи да чакам сто години преди да хвърля топа. А ти за какво мечтаеш?

— Ами, на този етап от медицинската ми кариера бих казал, че мечтая да се наспя през нощта.

— Това ли е всичко, докторе?

— Казвам се Бенет. И отговорът ми е да. Ако действително искам да работя като хирург, през следващите пет години с малко късмет ще мога да спя по двайсет часа на седмица. Всъщност дори в този момент трябва да съм на работа. Но изнудих един от по-свободомислещите лекари да поеме смяната ми… което означава, че, когато се върна довечера, навярно ще ми се наложи да работя четирийсет и осем часа без почивка.

Той се изправи:

— Това ме подсеща, че… трябва да бързам за полета в седем и трийсет. Искаш ли да те хвърля донякъде, Анита?

— От самолета ли?

— Занасяш ли се, или си винаги такава остроумна?

— В случаите, когато не ме е треснал топлинен удар, обикновено преливам от добро настроение.

Бенет погледна часовника си и после отново — Анита, претегляйки бързо възможните алтернативи. Ако хванеше самолета, щеше да загуби момичето, но ако останеше, болницата можеше да „загуби“ него:

Той гледаше как две от съученичките на Анита й помагаха да сложи нова блуза. Това се казваше жена.

Уф, хайде, помисли си той, може никога да не получа шанс като този.

— Ъ-ъ, Анита, мога ли да си позволя да те поканя — и твоите приятелки, разбира се — на една малка прощална вечеря, преди да поемем всеки по своя път. Мисля, че трябва да те държа под око и да съм сигурен, че приемаш течности.

Анита отговори положително, а съученичките й бяха дори по-ентусиазирани и от нея.

— Чудесно — отвърна той. — Само да си взема довиждане с една моя колежка.

Бенет влетя вътре и намери Лора да слага нова система с физиологичен разтвор.

— Слава Богу, че слънцето залязва — каза тя, като го видя да идва към нея. — Бен, можеш ли да ме изчакаш малко и после да пийнем по нещо.

— Извинявай — отвърна той смутено. — Току-що поех друг ангажимент.

— Добре — Лора се усмихна с разбиране. — Давам си сметка, колко са сериозни твоите ангажименти. Някой друг път, а?

— Разбира се, разбира се. А между другото как е Палмър?

Тя го усети, че бърза, и затова само каза:

— Добре е. Ще го поздравя от теб.

Бенет се завтече навън, а Лора си помисли: „Палмър е добре, а в това отношение и аз също. Само дето бракът ни е болен.“

По време на вечерята в „При мокрия Джо“, който се намираше недалеч, Бенет все се питаше защо Анита настоя приятелките й да седнат до него, а пък тя самата си избра мястото от другата страна на масата.

Като изключим тази загадка, всички се забавляваха чудесно. Следобедната демонстрация беше внушителна и те имаше с какво да се гордеят. Бенет отново погледна часовника си. Последният самолет беше излетял. Трябваше да прекара нощта във Вашингтон.

Сам?

Другите момичета от колежа „Спелман“ подхвърляха елегантни намеци, че с удоволствие биха облекчили самотата му. Но Анита се държеше на разстояние.

Той се реши на един последен опит и изпрати момичетата до автобуса им. Бенет успя да направи маневра, с която да се добере до Анита, и я задържа няколко крачки:

— Ей — скара й се той, — помниш ли ме? Този следобед аз спасих живота ти. Няма ли за благодарност да получа поне телефона ти?

Тя за първи път се почувства неловко.

— Виж, Бен, ти си чудесно момче и съм ти благодарна. Но аз имам годеник.

— О! — рече Бенет, опитвайки се да прикрие разочарованието си. — С какво се занимава този късметлия?

— Той е морски пехотинец — тъкмо започва да учи в школата за младши офицери. Като се дипломира, ще се оженим.

— Е, тогава може би ще ме поканиш на сватбата ви.

— Разбира се — каза Анита с усмивка. Но и двамата разбираха, че това е един празен разговор.

Веднага щом автобусът на момичетата се отдели от бордюра, Бенет тръгна към „Юниън стейшън“ и си купи билет за влака до „Ню Хейвън“. По време на бавното и дълго пътуване той се опитваше да подремне, нещо, от което имаше голяма нужда, но установи, че не е в състояние да заспи.

Барни не спа през цялата нощ. Все още го преследваше образът на онзи последен обитател на „Бленъм“, когото видя. Утре в единайсет часа щеше да има съвещание на персонала на отделението под председателството на началника. Може би щеше да научи кой е този човек.

Остана в леглото, колкото се може по-дълго, но към пет и половина сутринта трябваше да се измъкне от завивките. Стана, облече се и закрачи сънен и неизмит към „Земята на неизлечимите“.

Човекът от охраната го погледна с любопитство. Тогава Барни разбра, че не си беше направил труда нито да се вчеше, нито да си загащи ризата. Как да убеди този човек, че е законен посетител?

— Добро утро, докторе — поздрави го пазачът приятелски.

Барни не можа да се въздържи да го попита:

— Как разбрахте, че съм лекар? Тъй де, видът ми е толкова мърляв.

Докато говореше, той бързо прибираше ризата в панталоните си.

— Забравихте ципа, докторе — отвърна дружелюбно пазачът. — Но истината е, че всички вие, лекарите, след нощна смяна изглеждате по този начин. Онези, които получават лекарства, за да се чувстват комфортно, са пациентите.

Барни влезе в отделението и тръгна, колкото се може по-безшумно, през огромния празен „Салон за занимания“ към стаята на сестрите, в която седеше една млада и хубава пуерториканка. Името й, както сочеше табелката, беше Н. Валдес. Въпреки учтивото почукване на Барни тя се стресна. Никой не идваше в този сивеещ час на границата между нощта и утринта, освен при спешен случай, при който сигнализираха алармените системи.

— Мога ли да ви помогна с нещо, докторе? — попита тя.

— Да, бих искал да видя картона на един от пациентите.

— Сега? — попита тя, поглеждайки часовника си. — Тоест, нима комисията…

— Аз съм новият лекар — отвърна той. — Горя от нетърпение да започна отрано.

— Разбира се, сър — каза тя все още без ясна представа за мотивите на Барни. — За кой пациент става дума?

— Ъ-ъ, не знам точно. Но ако отидем в спалното, ще мога да го посоча.

Сестра Валдес се съгласи. След седем години работа в психо отделения, не можеше да я учуди никакво поведение — нито от страна на пациентите, нито от страна на персонала.

Когато Барни и сестрата влязоха в огромното помещение, всички болни все още спяха, а хъркането, мънканията и стоновете им звучаха като някаква кошмарна симфония. Тя започна да осветява с фенерче лицата върху всяка възглавница. Изведнъж Барни я докосна по ръката.

— Ето този! Този човек… как е името му?

Тя насочи лъча към края на леглото, където висеше табелката на болния. Барни се наведе и прочете: „Касиди, Кенет. Роден на 17 юли, 1932 година.“

Барни залитна. Това привидение? Действително ли беше възможно това да е Кен Касиди, онзи баскетболен треньор-скаут от Колумбийския университет?

Той знаеше, че е така.

— Благодаря ви — прошепна Барни, опитвайки се да запази спокойствие. — Сега ако обичате, бих искал да видя папката с историята на заболяването.

Барни седеше в сестринската стая, пиеше чаша възсилно кафе с много захар и четеше медицинските документи на Кен Касиди.

Болният беше приет на лечение преди две години, когато бе получил силни пристъпи на безумие. Макар и по-рано да нямал симптоми на психическа дегенерация, той изведнъж започнал да разрушава дома си с брадва, а в това време жена му и двете му дъщери се криели в кухнята. Ако полицията — известена от съседите — била закъсняла, той несъмнено щял да ги убие. Първоначално бил прегледан от лекар (чиито инициали В. М. Барни не можа да разпознае), а после директорът на болницата, професор Стенли Ейвъри, го насочва към „Бленъм“.

— Добро утро, доктор Ливингстън, станали сте рано!

Това беше сестра Херидж — идваше на работа, за да могат двете с Валдес да събудят болните двама по двама.

Няколко секунди по-късно се появи техният многопосочен санитар.

— Добро утро, господин Джонсън — каза Барни.

През лицето на грамадния мъж премина сянка.

— Господин президент — рече той, — ужасно съжалявам, че ви разочаровах.

— В какъв смисъл?

— Като главнокомандващ американската армия в тихоокеанския регион аз не трябваше да напускам Окинава. Но повярвайте ми, сър, аз ще се върна.

— Убеден съм, че ще го направите, генерал Макартър — отвърна Барни. — А какво ще кажете всички ние да отидем и да вдигнем частите?

Джонсън застана мирно и отдаде чест на своя главнокомандващ:

— Слушам, сър, незабавно, сър!

Барни наблюдаваше ритуала на събуждането и помагаше, където може (в действителност той въобще не знаеше какво да прави). Веднага щом Касиди беше придуман да измие лицето и зъбите си (днес не беше ден за бръснене, тази работа вършеше Джонсън по системата на редуването), Барни го хвана под ръка и го поведе към един тих ъгъл.

— Господин Касиди, вчера ми се стори, че ме познахте. Помните ме, нали? Аз бях мръсният играч — онзи, който ви беше като трън в очите в баскетболния отбор „Колумбия“. Ти все още обичаш баскетбола, нали, Кен?

Касиди стоеше като гранитна статуя, очите му бяха без фокус, а изражението му с нищо не подсказа, че е разбрал нещо от онова, което му говореше неговият събеседник. Барни го сграбчи за раменете, сякаш се опитваше да го събуди.

— Баскетбол, Кен — повтори той, — хвърляне на топката в коша, забий.

Нищо не ставаше. Барни заговори по-високо, като че ли силата на децибелите щеше да бъде достатъчна, гласът му да проникне в черепа на този болен човек.

— Реви, лъве, реви! Напред, Колумбия!

Невъздържаното раздрусване на Барни даде резултат. Изведнъж Касиди замахна с ръце и така го хласна в гърдите, че Барни отхвърча през половината коридор.

Винаги бдителният господин Джонсън дойде на подскоци, за да защити члена на персонала. Той сграбчи вършеещия Касиди в смазваща мечешка прегръдка като през това време го предупреждаваше:

— Внимавайте какво правите, господин Касиди. Може и да съм се оттеглил от ринга, но в стария Джо Луис още има хляб. Не забравяйте многото двубои, от които излязох, без да бъда победен.

Касиди продължи да рита и да удря дори когато „Джо Луис“ затегна хватката си. Джонсън погледна загрижено към Барни, който ставаше от пода.

— Добре ли сте, докторе — попита той.

— Да — отвърна Барни, — благодаря. Благодаря ви, че ме спасихте, господин… Луис.

— Няма защо — отговори Джонсън, — той не е Макс Шмелинг. Да извикам ли сестрата да му направи инжекция?

— Да, мисля, че се налага — отговори Барни, чувствайки се отговорен за пристъпа на този нещастник.

Двайсет минути по-късно Кен Касиди лежеше силно упоен в леглото си, а Барни, Джонсън и сестра Херидж го наблюдаваха.

— Пропусна закуската си — виновно забеляза Барни.

— Не се безпокойте, докторе — успокои го сестрата. — Ще се погрижа да се нахрани веднага щом се събуди.

— Кога предполагате ще стане това?

— Мисля, че след по-малко от час той ще дойде в съзнание, но вече ще бъде спокоен.

— Добре — отвърна Барни. — Ще отида долу до кафетерията и после се връщам.

— Не забравяйте, че в единайсет часа има съвещание на персонала, докторе — напомни му сестра Херидж.

— Затова и ще гледам да се върна преди десет — отговори Барни.

След час Барни се зърна обръснат, спретнат и вече готов за съвещанието на колегите си. Но междувременно трябваше да направи един професионален преглед. Двамата със старшата сестра отидоха до леглото на Касиди.

Както беше предсказала тя, сега болният беше маргинално буден. Барни извади офталмоскопа от сакото си и се залови да преглежда очите на Касиди. Лявото му око беше напълно нормално, но когато се взря в дясното, той остана неподвижен в продължение на няколко минути.

— Доктор Ливингстън, може ли да ви попитам какво правите? — попита сестра Херидж с нотка на нетърпение. — Този човек е минал през цялостен медицински преглед.

— Преди колко време? — запита Барни.

Тя му подаде папката.

— Вижте сам.

Барни бързо запрелиства страниците, търсейки необходимата информация, и накрая я намери.

— Преди осемнайсет месеца! Божичко, това обяснява всичко.

— Не ви разбрах, докторе.

Той се изправи.

— Благодаря ви, госпожо Херидж, вие бяхте чудесна. Ще се видим на съвещанието.

* * *

Бяха седем души: Барни, Джоузеф Лийдър, лекар втора година тук, завеждащата отделението Вера Михалич, млада, с изпъната фигура, съсредоточено изражение и силни бабешки очила, професор Ейвъри и три сестри. Считаше се, че господин Джонсън няма необходимата квалификация да участва в тези съвещания въпреки че миналата година в продължение на близо половин месец той беше Зигмунд Фройд.

Ейвъри представи Барни на колегите му и после всички продължиха да обсъждат приемането на двама нови пациенти с шизофренична параноя, които спешно се нуждаеха от хоспитализация и за които трябваше да се намерят две допълнителни легла.

Сестра Херидж възрази:

— Извинявайте, професоре, но всичко вече е претъпкано. Ако продължим да вкарваме нови легла, ще заприличаме на военния затвор в Калкута.

— Ще имаме това предвид, Джейн — отвърна Ейвъри.

— Възможно ли е да изпишем някого?

Ръката на Барни се стрелна нагоре.

— Да, Барни?

— Мисля, че можем да дадем леглото на господин Касиди на някой друг, сър.

В стаята настъпи известно смайване, тъй като вече всички бяха информирани за сутрешната крамола.

— Сериозно ли говориш? — възрази Ейвъри. — Поведението му днес не беше ли достатъчно доказателство за тежкото му състояние?

— Да, сър — отвърна Барни. — Но той не е психопат.

— Не разбирам — каза Ейвъри, а в гласа му прозвуча нотка на засегнато професионално честолюбие. — А ти какво отделение смяташ, че е подходящо за тая навита пружина за физическо насилие?

— Неврологично, сър — отвърна Барни. — Мисля, че неговото антисоциално поведение се дължи на интракраниално напрежение.

— Това със сигурност щеше да бъде открито по време на прегледа му, доктор Ливингстън — или може би вие имате рентгенови очи?

— Не, сър — отговори Барни, — но преди малко го прегледах с офталмоскоп.

— Е — рече Ейвъри, — това направихме с доктор Михалич още когато го приехме, а мисля, че тя сама го прегледа още веднъж преди малко повече от година. Какви нови данни ни предлагате?

— Сър — продължи Барни уверено, — възможно е менингиомата в дясното му око тогава да не е била толкова очевидна.

Вера Михалич възрази:

— Доктор Ливингстън, искам да ви уверя, че съм работила и в неврологично отделение, и ако е имало и най-малка следа от интракраниално развитие, което да потиска функциите на главния мозък, аз щях да го открия. Човекът страда от шизофренична параноя, съчетана със склонност към убийства.

„А ти си една спечена кучка, която се страхува да не разберат, че е сгрешила“, помисли си Барни.

Ейвъри се намеси, за да предотврати растящите разногласия в колектива.

— Един повторен емпиричен преглед не е ли най-добрият начин да се справим с положението?

— Очевидно — отвърнаха почти едновременно Барни и Вера.

В единайсет и трийсет първо професор Ейвъри, после доктор Михалич, доктор Лийдър и най-накрая Барни надникнаха през дясното око в мозъка на пациента — което беше извършено с помощта на господин Джонсън, стиснал здраво ръцете на потящия се и разчорлен Кен Касиди зад гърба му. Никой от лекарите не можа да отрече наличието на тумор.

По обед болният бе преместен в неврологичното отделение, а за другата сутрин беше насрочена операция. След двайсет и четири часа образуванието беше отстранено от предния дял на мозъка и след още няколко дни невронатолозите обявиха, че то е доброкачествено.

Скоро Барни научи още един урок за привилегиите в медицинската йерархия. Именно Ейвъри беше човекът, който заедно с неврохирурга съобщи добрата вест на Кен Касиди, докато последният лежеше в новата си стая, хванал ръката на жена си.

Барни трябваше да се промъкне при Кен едва към края на часовете за посещения. Преди да успее дори да му се представи, Касиди се усмихна немощно и промърмори:

— Ливингстън, ти, вироглаво копеле. Какво, по дяволите, правиш тук?

— Това е най-новото в медицината, Кен. Всички болници набират баскетболисти за „Бедпан лийг“. Какво ще кажеш да ни станеш треньор?

— Става — прошепна той и се усмихна като човек, от чиято глава току-що бяха свалили някаква тежест. В случая — мозъчен тумор.

Барни тръгна за нощната си смяна и беше зареден с толкова адреналин, че можеше да изкара до обед на другия ден без капка кафе.

Преди да го осъди на вечно мълчание, Вера Михалич го прекороса с всяка дума от речниковия фонд — а имаше и доста такива, които не беше срещал в книга и не беше чувал на улицата.

— Защо се държиш толкова гадно? — попита той. — Не е нужно да ми присъждаш Нобелова награда, но смятам, че заслужавам поне едно потупване по главата за това, че спасих живота на човека. Какво лошо съм направил, по дяволите?

Тя го погледна свирепо.

— Трябваше да дойдеш първо при мен.

— Е, стига де. Открих го в десет часа, а съвещанието беше в единайсет. И освен това диагнозата беше вярна. Това не е ли единственото нещо, което има значение?

— Как въобще са допуснали такъв глупак като теб в програмата? — присмя му се тя. — Виж какво, момченце, ако искаш да постигнеш нещо в играта, по-добре да се научиш, че тук има йерархия.

Тя се обърна на пети и тръгна с маршова стъпка още преди Барни да успее да й отговори.

Момченце? Йерархия? Игра?

Оттук нататък на съвещанията в четвъртък тя съумяваше да не се обръща по никакъв повод директно към него с вещина, която граничеше с гениалност. Най-доброто, на което можеше да се надява, беше формулата на трето лице като например: „Може би доктор Ливингстън не разбира…“

Годината беше хиляда деветстотин шейсет и четвърта — година за медицинска полемика и в сфери, които не влизаха в медицината.

Лекарите, които бяха служили на страната си през Втората световна война, бяха открили, че у дома им предстоеше да водят още една битка. Този път врагът не беше Хитлер или Тоджо, а Хари С. Труман, президент на Съединените американски щати. Той беше решил да създаде програма за безплатно медицинско обслужване за всеки член на обществото. Американската медицинска асоциация се вдигна на оръжие. Това бяха наченки на социализъм и те щяха да се борят докрай.

Битката продължи близо двайсет години. През 1964 година президентът Линдън Джонсън принуди Конгреса да приеме неговия закон за здравеопазването, предвиждащ безплатно медицинско обслужване за гражданите над шейсет и пет години и за инвалидите, независимо от възрастта им.

Още по-героична беше победата, като се има предвид, че АМА беше похарчила милиони долари и имаше постоянно лоби във Вашингтон от поне двайсет и трима души, които трябваше да предотвратят това посегателство върху живота и препитанието им, както смятаха те.

Също през 1964 година шефът на Асоциацията на хирурзите издаде своя дългоочакван доклад за влиянието на тютюнопушенето върху човешкото здраве, предоставяйки доказателство за връзката му с белодробния рак, сърдечните болести и различни заболявания на дихателната система — естествено следствие от този продукт, изпълващ човешките дробове с отровата на газовете, излизащи от автомобилните ауспуси.

Но цигарената промишленост, разполагаща със свои собствени научни екипи, нанесе контраудар и представи не по-малко „убедителни“ доказателства, че всъщност пушенето може да се отрази като благотворен „релаксант“ на хора, намиращи се под силно напрежение.

На един друг фронт Американската асоциация за обществено здравеопазване отправи обвинението, че инсектицидите довеждат до гибелта на хиляди риби във водите на река Мисисипи и че ще доведат до още по-опустошителни проблеми, ако незабавно не бъдат предприети строги мерки, които да спрат замърсяването.

На един по-малко мащабен, но не по-малко важен фронт Хенри Дуайър, доктор по медицина, и съпругата му Черил сложиха край на един дългогодишен спор и постигнаха крехко примирие. Използвайки единствено тежестта на научните аргументи, софистиката… и непрестанното словесно мъчение, той беше убедил жена си да минат на хапчета.

Черил искаше просто да следва заповедите на религията си. Но най-накрая беше убедена, че последното средство, което Ханк и предлагаше — съдържащо всъщност само естроген и прогестоген, като и двете вещества бяха близки до естествените хормони, вече открити в женските жлези с вътрешна секреция, — се доближава плътно до Божиите Новели, по-плътно от всяко друго средство.

Ханк работеше първа година в гинекологичното отделение на болницата „Сейнт Деймиън“ в Питсбърг, където отново бяха сред близки приятели и две любящи баби, които горяха от желание да бавят бебета.

Не е нужно да се казва, че повече от половината от нощите му минаваха в дежурства в болницата. Трепетът да помогнеш на новия живот да навлезе в света му носеше радост. Държиш бебето под ярката тържественост на светлина на операционната маса и съобщаваш величаво подобно на Божи разпоредител: „Господин Джоунс, имате чудесно момче (момиче, близнаци).“

Много от лекарите бяха женени и ненавиждаха нощните смени, които ги откъсваха от съпругите и децата им. Но в лицето на Ханк те винаги намираха човек, готов на драго сърце да ги замести. И тъй като му бяха безкрайно благодарни, той не се чувстваше длъжен да им каже, че удоволствието е изцяло негово.

Дежурствата в болницата му даваха достъп до тихата стая с тясно и хванато за стената легло, върху което можеше да спи по-добре, отколкото у дома. (Децата, за разлика от будилниците не можеха да бъдат навити за определен час.)

Освен това беше открил, че легендата, според която бебетата се раждат в ранните утринни часове, всъщност е вярна. (Никой не знаеше защо е така — но може би това беше свързано с нивото на кортизола, което се покачваше по това време.) И тъй, в полунощ той се срещаше с щъркела и дори с неколцина от тях, а после можеше да се вмъкне в леглото си в своята самотна килия и да поспи няколко часа необезпокояван от никого.

Ханк също така беше открил, че при подходящо избран тон, сестра и време на нощта фразата „Госпожице… вие имате чудесен задник (гърди, крака)…“ може да облекчи монашеския му аскетизъм.

Болничният график караше повечето лекари да гледат на болницата като на втори дом, разделящ ги от истинския. При Ханк Дуайър беше обратното. Той започна да възприема дома си просто като антракт в пиесата на истинския си живот.

И както разсъждаваше някогашният пастор, по-добре да флиртуваш, отколкото да пламтиш.

30.

Въпреки че предишната година на Мартин Лутър Кинг му беше дадена Нобелова награда за мир, през 1965 година цялата му философия беше подложена на атаки от страна на нови войнстващи елементи в движението за граждански права.

При основаването на негърската националистическа партия Малкълм Хикс твърдеше: „Времето за мирна съпротива е отминало.“ По ирония на „съдбата“ самият Малкълм беше застрелян след няколко месеца от чернокож революционер, който считаше, че Малкълм не е достатъчно убеден привърженик на насилието.

Писателят Джеймс Болдуин беше прав в предсказанията си, че „на ред е огънят“[1].

Отношенията между Лора и Палмър също стигнаха до състояние на враждебни действия. Тя въобще не се съмняваше, че това е открита война. И всъщност за пръв път, откакто армията го беше изпратила в университета, Палмър носеше униформа.

Веднъж, когато се върна след една от онези все по-изтощителни трийсет и шест часови смени, тя го завари облечен именно по този начин.

— О, Палмър, на маскарад ли отиваш… или имаш среща с някоя полкова дама?

— Лора, може би си спомняш от дните, когато отношенията ни бяха все още донякъде вежливи, че по линия на запаса съм ангажиран по една вечер в седмицата и по два почивни дни в месеца. Когато поех ангажимента, си мислех, че това ще бъде жертва, но, откровено казано, сега го намирам за огромно облекчение.

— Шибай се, Палмър.

— Е — язвително подметна той, — ако ти не искаш, други пък искат.

Лора въздъхна дълбоко. Тези съпружески престрелки й бяха дошли до гуша.

— Палмър, зная, че си прекалено зает с усъвършенстването на китайския си, за да четеш вестници, но в тях се появи едно ново нещо, което се нарича „развод по взаимно съгласие“, и тъй като сме стигнали до положение, което аз определям като съпружеско rigor mortis[2], мисля, че трябва да се възползваме от него.

— Не ставай глупава — отвърна той. — Ние сме просто двама своенравни типове, които се обичат, независимо от временното разделяне на пътищата им. Настоявам да изчакаме, защото считам, че си принадлежим.

— Затова ли се чукаш наляво и надясно?

— А ти не го ли правиш? Какво ще кажеш за всички онези яки и млади лекари и стажанти?

Лора се разплака повече от безсилие, отколкото от мъка.

— О, Боже, Палмър, не разбираш ли, че се бъхтим до побъркване, за да спасяваме деца. И че, ако ни останат пет минути да полежим в леглото, ние ги използваме за сън? Похотливият ти мозък не може ли да разбере какво означава „дълг“?

— Добре, Лора — каза той с тон на човек, уморен от живота, — аз определено не съм достатъчно квалифициран, за да ти държа лекции за хормоналните импулси. Но ти би паднала в очите ми, ако поне не се опитваше да кривнеш.

Той се стремеше да я нарани и това го знаеха и двамата.

Лора се попита защо търпи всичко това.

Вера Михалич направи на Барни едно удивително предложение.

Главният психиатър, който през последните два месеца по необясними причини старателно го отбягваше, дойде при него след края на сутрешната визитация и го покани на чашка кафе.

Барни имаше голямо желание да си оправят отношенията и с готовност се съгласи. Той дори й предложи да й купи датско кафе, но тя направи това вместо него и настоя да плати цялата сметка. („В края на краищата, пошегува се тя, аз имам по-висок доход от теб.“)

Барни учтиво и благодари. После на масата в тихата болнична кафетерия той събра смелост да каже:

— Вера, мислех си, че ме мразиш и в червата.

— Не ставай глупав, моята област е психоанализата. Научих се да се освобождавам от тези неща.

— О, радвам се — отвърна той. — Аз самият очаквам с нетърпение моя психоаналитичен тренинг.

При което тя бързо добави:

— Това все още не означава, че те харесвам. Просто зная защо не те харесвам. Причината е, че си много по-умен от мен — обясни тя спокойно и откровено. — И не само това. Твоят подход към пациентите е много по-добър. Трябва да се гордееш с онова, което си постигнал при някои от тях — особено като се има предвид, че винаги зарязваме безнадеждните случаи в ръцете на новобранците. Нали всички ние сме се съсипали през първата си година, тогава защо да не бъде така и с теб?

Барни се усмихна.

— Разбирам, че по някое време ще трябва да ти кажа „благодаря“, но ми се струва, че пресилваш, нещата. Има ли някаква конкретна причина за всички тези ласкателства? Като например да ме информираш, че отпадам от програмата.

— Разбира се, че не.

— О — каза Барни, сега вече в пълно недоумение, защо е бил поканен на този разговор на кафе. Не му помогна и следващият въпрос на Вера.

— Къде спиш, когато не си на работа?

Дали това невротично и двойствено отношение не го водеше към някакъв капан?

— Имам стая в студентското общежитие. Стига, колкото да си смениш ризата, но аз прекарвам малко време там.

— Мислил ли си за апартамент?

— Разбира се. Мислил съм си и за „Уолдорф-Астория“. Но както изчисли един мой познат, лекарите получават някъде към трийсет и четири цента на час.

— Имам предвид да живееш в апартамент с някой друг.

— С теб?

— Е, всъщност бяхме четирима — две момчета и две момичета. Един неврохирург, един педиатър и една моя приятелка, която работи на „Уол стрийт“. Но току-що ни се откри свободно място. Неврохирургът отпадна.

— По средата на семестъра? Защо?

— Скочи през прозореца.

— Боже Господи! — възкликна Барни. — Искаш да кажеш, че се е самоубил?

— Живеем на четиринайсетия етаж, Ливингстън, така че отгатни какво е станало. Тъй или иначе, твоят дял от наема ще бъде двайсет и седем долара и петдесет цента плюс чистене на кухнята веднъж в седмицата. Какво ще кажеш?

— Леле, Вера, поласкан съм.

— Какво означава това — да или не?

— На леглото на неврохирурга ли ще трябва да спя?

— Освен ако не искаш да спиш на пода.

— Е добре — съгласи се Барни, — стига да сменяте чаршафите. Но все още не разбирам защо ми направи това предложение.

— Аз също не знам. Но двамата с моя психоаналитик работим по въпроса.

* * *

По време на специализацията си по вътрешна медицина Сет мина и през онкологичното отделение.

Макар и официалната статистика да приемаше, че близо една трета от всички заболели от рак биват спасени — а за спасени се считаха онези, които живееха още пет или повече години, мястото все пак изглеждаше като зала за мъчения. На онези, които не умираха от неизразимо болезнената смърт, им предстоеше да преминат през ужасното и подобно на изтезание „лечение“. Често радиацията или хемотерапията така ги съсипваше, че смъртта им се струваше по-лека от това наказание.

Онова, което правеше живота на Сет поносим, беше обстоятелството, че сега Джуди стана заместник главна сестра и те често успяваха да си откраднат време за обяд, кафе или поне целувка.

Веднъж госпожа Алпърт, неизлечимо болна от рак на костите пациентка, зърна прегръдката на лекаря и сестрата. Сет и Джуди се смутиха и тръгнаха да се извиняват, но болната жена ги изненада.

— Продължавайте, деца — рече тя с усмивка. — Доставя ми удоволствие да виждам как животът продължава.

Но за някои животът продължаваше твърде дълго.

Стоманолеярът Мел Гаткович беше живо, или по-скоро — умиращо, доказателство за валидността на доклада на главния хирург. Неговите два пакета на ден най-накрая му бяха докарали рак на белите дробове, ангина пекторис и болестта на Рейно — смущение в кръвообращението, което прогресивно намаляваше притока на кръв до крайниците. Това означаваше гангрена на пръстите на ръцете и краката му и необходимост от ампутация.

Но сега вече той беше твърде болен, за да пуши, твърде болен, за да яде, и все повече губеше способността си да говори. Единственото нещо, което можеше да предаде с известна точност, беше страданието, което никакви лекарства не можеха да облекчат в поносимата степен.

Той влизаше в рамките на експеримент, разрешен от Министерството на здравеопазването на Съединените щати, и получаваше дози хероин, но дори и това не сложи край на страданията му.

Сет тъкмо помагаше на доктор Барт Нелсън, когато Дорис, съпругата на Мел, го притисна в коридора до стената.

— Не издържам, като го гледам така, докторе. Той страда толкова много. Не можете ли да направите нещо?

Тримата й синове стояха зад нея заедно с жените си и приличаха на гръцки хор, пеещ ектения на скръбта.

— Боя се, че направихме всичко, което можем — отвърна доктор Нелсън, колкото се може по-състрадателно. — Просто трябва да изчакаме естествения ход на нещата.

— Колко време ще трае това, докторе? — угрижено попита най-големият син.

— Честно казано, не знам. Може да свърши всеки миг. Но, от друга страна, той е толкова корав, че може да изкара няколко дни… може би дори и седмица.

Дорис се обърна умолително към Сет.

— Не мислите ли, че е нечовешко един толкова силен мъж да свършва така. Онзи в леглото вече не е Мел. Това не е човекът, за когото се омъжих преди трийсет и пет години. Самият той не би искал това да продължи. Дори и куче не заслужава такова страдание.

Сет кимна в знак на съгласие.

Дорис се обърна отново към доктор Нелсън:

— Знаете ли, всяка вечер, когато излизам от болницата, отивам на църква. Падам на колене и започвам да се моля: „Господи, вземи този човек. Той иска да дойде при теб. На никого не е сторил нищо лошо. Защо не го целунеш и не вземеш дъха на живота му?“

И двамата лекари бяха покъртени, но Нелсън беше виждал много жени като Дорис Гаткович и си беше изградил нещо като емоционален имунитет.

— Мисля, че всички се молим за това — каза той тихо. Лекарят потупа скърбящата жена по рамото, кимна на синовете и тръгна с поглед, прикован в земята.

Но Сет не можа да се откопчи от тази обезумяла от страдание група.

Най-големият син се опита да успокои майка си.

— Успокой се, мамо, няма да продължи дълго.

— Не, не, дори една минута е твърде много. Защо Господ не откликва на молбите ми? Защо не го избави и не го остави да умре. Идва ми да отида там и да откъсна всички онези маркучи, забодени в ръцете му.

— Спокойно, мамо, спокойно — мърмореше синът й.

— Не ме е грижа, не ме е грижа — викаше тя. — Искам той да спре да страда.

Семейство Гаткович се скупчи около майката, сякаш за да я предпази от болката, която всички усещаха да се излъчва от леглото на баща им.

Те едва ли забелязаха младия лекар, който стоеше наблизо като безмълвен свидетел на мъката им.

Сет беше направил графика си така, че нощните му дежурства да съвпадат с тези на Джуди. Беше седнал недалеч от телефона за спешни повиквания и се караше на колегата си Джоуел Фишър, че пуши.

— По дяволите, как можеш да правиш това, Джоуел, когато във всяка стая на този етаж имаш доказателства за онова, което вършиш с тялото си?

— Нищо не мога да направя, Сет, наистина не мога — възрази той. — Колкото и глупаво да звучи, единственото нещо, което ми помага да понасям страданията им, са няколко дръпвания от цигарата.

— Добре — каза Сет и се изправи с намерение да излезе на чист въздух. — Аз обаче тук не оставам — не ща и мен да вкараш рано в гроба.

Докато вървеше по тъмния коридор, Джуди го пресрещна и му прошепна:

— Франсин отиде да вечеря. Сами сме.

— А Джоуел? — запита той, махвайки с ръка към мястото, където младият лекар се наслаждаваше на никотиновия си успокоител.

— Аз ще поприказвам с него — рече тя окуражително. — Кои са любимите му теми?

— Сексът — ухили се Сет. — В момента е пред развод. Разкажи му за различните момичета, с които можеш да го запознаеш.

— Но аз не познавам такива.

— Тогава ги измисли. Дай ми само пет минути.

Джуди кимна. Но преди да се обърне и да тръгне, Сет я сграбчи за ръката и прошепна:

— Това ли е правилното решение — редно ли е да правя това? Страх ме е.

— Зная — отговори тя. — Но клетият човек не трябва да страда по този начин.

— Но се кълна, че, ако не е в съзнание, за да ми даде съгласието си, аз няма да го направя. Той трябва да ми даде съгласието си.

След което двамата тръгнаха в различни посоки.

Сет взе от сестринската стая лекарството, което трябваше да бъде дадено на господин Гаткович в три часа след полунощ. В джоба на връхната си дреха носеше един допълнителен флакон.

После влезе в стаята на болния. Трудно беше да се каже дали Гаткович е буден, или спи, тъй като той живееше в една упойна зона на здрач, която предлагаше удобствата и на двете състояния.

Сет се приближи до леглото. И в двете ръце на болния влизаха интравенозни системи, но лявата беше над завивките. Сет я взе в дланта си и промълви:

— Господин Гаткович, ако ме чувате, моля ви стиснете ръката ми.

Той усети грубите му пръсти да се пристягат около неговите.

— А сега, Мел, ще ти задам няколко прости въпроса. Ако отговорът е да, стисни ръката ми веднъж, а ако е не — два пъти. Разбираш ли, Мел?

Пръстите му се свиха. Веднъж.

— Мел — продължи да го разпитва Сет, — лекарите казаха ли ти, че ще умреш?

Едно стискане.

— Страхуваш ли се?

Две стискания. Той се беше подготвил за смъртта.

— Много ли е мъчителна болката?

Еднократното стискане беше по-силно от преди.

— Би ли искал да ти помогна? Искаш ли да направя така, че да заспиш завинаги и да не усещаш повече болка?

Болният сграбчи ръката на Сет и не пожела да я пусне. На Сет му се стори, че той казва: „Избави ме от това телесно мъчение. В името на Бога спаси ме.“

— Разбирам, Мел — прошепна Сет. — Не се безпокой, ще ти помогна.

За подкожната игла нямаше никакъв проблем. Сет трябваше просто да извади временно една от системите и да вкара среднощната доза морфин.

След миг болният беше в безсъзнание. Тогава Сет пусна в действие морфина за три часа след полунощ и най-накрая флакона, който тайно беше донесъл. Той сложи трите празни ампули в джоба си, погледна спокойното лице на болния и прошепна:

— Бог да ви благослови, господин Гаткович.

И после излезе на пръсти.

Смъртта на Гаткович беше установена по-късно през същата нощ. Според смъртния акт, подписан от Джоуел Фишър, д.м. и Сет Лазаръс д.м., смъртта беше настъпила вследствие на многобройни карциноми и белодробна недостатъчност.

Когато й съобщиха по телефона, вдовицата избухна в сълзи и изплака:

— Слава Богу, слава Богу.

Веднъж щом пациентите от хроничното отделение получеха хапчетата си за сън, Барни Ливингстън вече имаше относително малко проблеми до края на нощната си смяна. Разбира се, понякога в спешното отделение се случваха беди, но те най-често бяха резултат от отравяния в събота вечер. Неспособен да заспи в близост с онова, което си представяше като потресаващи и болезнени кошмари, той използваше свободните си часове за четене. А много скоро и за други неща.

В началото започна да говори по телефона с разни съученици, за които знаеше, че също са на нощна смяна. (Лора се опита да синхронизира нощните си дежурства с неговите.) Освен това можеше да се обади и на колеги, работещи на Западния бряг, които по това време всъщност излизаха от дневна смяна и се готвеха за вече митичния здрав нощен сън.

По време на един от тези разговори Ланс Мортимър нехайно отбеляза:

— Между другото дал съм името ти на Линдзи Хъдсън.

— Кой, по дяволите, е той или тя?

— Ами, мисля, че самият Линдзи не е успял да стигне до някакво становище по този въпрос. Но както и да е, бяхме заедно със същия този човек в колежа и сега той работи като редактор във „Вилидж войс“. Попита ме дали познавам някой образован лекар, тъй като те очевидно се срещали по-рядко от доброкачествените тумори. И аз му препоръчах теб.

— Благодаря ти, Ланс — отвърна Барни, искрено поласкан. А после се пошегува: — А как стана така, че не му предложи две имена!

— Доктор Ливингстън, откровено казано, не можах да се сетя за друго име.

Ланс се оказа прав и два дни по-късно Хъдсън от „Вилидж войс“ се обади на Барни и го попита дали би написал някоя кратка статия върху психодинамиката на „Кой се страхува от Вирджиния Улф“ от Олби.

Барни прие предложението с радост и направи няколко недвусмислени намека, че и за в бъдеще би приел подобни покани.

Очевидно той беше и човекът, способен да оцени кинобиографията на Фройд на режисьора Джон Хюстън — филм, за който заключителните думи на Барни бяха: „Може би двата най-безуспешни петдесетминутни сеанса на Учителя.“

Тази статия привлече погледа на един редактор от наскоро появилия се „Ню Йорк ревю ъф бокс“, който покани Барни на обяд в „Четирите сезона“. Оказаната чест беше толкова зашеметяваща, че Вера се съгласи да го замести.

На другия ден му беше изпратено копие от романа на Пастернак „Доктор Живаго“ с молба за анализ на тема „Лекарите в литературата“, а за целта „Живаго“ трябваше да му послужи като трамплин.

— Трябва да съм бил луд, че да поема този ангажимент, Кастелано — докладва той същата вечер. — Това е равносилно на интелектуална наглост.

— Хайде, Барн, съдейки по малкото, което съм чела, това е изцяло линията на, „Ревю“. Освен това знам, че можеш да направиш страхотно нещо.

Тъкмо когато Барни се канеше да затвори телефона, тя изведнъж каза:

— Ей, Ливингстън, това е за първи път.

— Какво искаш да кажеш?

— За първи път се налага аз да ти вдъхвам увереност.

Вера Михалич все по-малко и по-малко беше в състояние да поддържа платонически (или в този случай професионални) отношения със своя колега-литератор, с когото делеше общ умивалник, душ, а понякога дори и паста за зъби.

Сексът отдавна изпъкваше в психоаналитичните й сеанси като важен проблем — като това уточнение, разбира се, е толкова излишно, колкото и твърдението, че китът играе важна роля в романа „Моби Дик“. Вера имаше един личен проблем и това беше страхът й от мъжете. Веднъж тя се опита да впечатли психоаналитика си с обобщения вид на схващанията си по този въпрос: „Те са или твърде фалични, или твърде енцефалични…“ или с други думи, безкрайно под или над нея. Това е, теоретизираше тя, женската версия на така наречения комплекс на двойствения образ, който кара мъжете да делят жените на противоположни категории.

Лекарят на два пъти беше проявил огромен интерес към идеята й. Най-напред, когато Вера изказа становището си, и после, когато го запита дали смята, че си струва да го предложи на някое списание. Тя дръзна дори да представи парадигма за нормалност, опираща се на качествата, които откриваше в личността на Барни Ливингстън.

И тъй, в името на научното изследване, любопитството, а също и надеждата да не навърши трийсет години все още като девственица тя реши да се отдаде на Барни телом и духом (психиката си запази за кушетката в кабинета на психоаналитика).

Вера, естествено, не можеше да руши чудесната дружелюбна атмосфера в квартирата си и затова реши да предложи тялото си на Барни по време на някое от нощните дежурства.

Съквартирантката й Пеги се учуди, когато видя Вера да излиза точно в единайсет часа, в момента, в който започваха новините.

— Мислех си, че тази нощ не си на работа, Вера.

— В хроничното отделение има, един лунатик — отвърна тя, слагайки парфюм „Джой“ зад ушите си.

— Че има ли други? И не са ли затова там?

— Този е специален случай — отговори Вера.

— Какъв е проблемът? — поинтересува се Пеги.

— Комплекс на двойствения образ — рече Вера.

— Никога не съм го чувала.

— Проблемът е съвсем нов — обясни тя. — Всъщност смятам да напиша статия за него.

— О, Боже, Михалич, не можеш ли да мислиш за нещо друго, освен за работа. Защо не съблазниш един от онези симпатични млади лекари? Те сигурно умират за секс.

— Откъде знаеш?

— Барни спомена такова нещо.

— Така ли? — подозрително попита Вера. — Кога беше това?

— Тази сутрин. На закуска. Ядяхме пуканки — отвърна Пеги.

— Ох — каза Вера. — Пуканки, това е хубаво. Ще се видим по-късно.

— Ще се бавиш ли много?

— Не знам. За първи път се сблъсквам с такъв проблем.

Барни беше страшно уморен. Един от хрониците реагира по неочакван начин на седативите и така се разбесня, че се наложи чак да му вържат ръцете и краката, за да му сложат една солидна доза торазин.

И тъй като Барни се оказа първи на местопроизшествието, той трябваше сам да се бори с човека до идването на хората от охраната. Когато се върна в дежурната стая, вече беше твърде уморен, за да застане отново пред пишещата машина. Затова си легна на леглото, вдигна слушалката и помоли телефонистката да го свърже с Детската болница в Бостън.

Воденето на лични разговори по служебния телефон, разбира се, беше съвсем неетично. Но не бяха ли това обичайни лекарски контакти?

— На телефона е доктор Кастелано — обади се уморен глас.

— Ей — отвърна Барни, — изглеждаш уморена като мен.

— О, Барни, няма да повярваш каква нощ прекарах. Защо децата винаги качват температура в полунощ?

— Кой знае? — каза той. — Може би по този начин пипват по-ниски тарифи, както е при телефонните услуги.

— Не — отвърна тя. — Те пипват мен. Освен това се страхувам, че аз съм най-добрият лекар в моята смяна. Не се шегувам. Просто другите са истински некадърници.

Лора тъкмо му разказваше колко много се е качил в очите на Палмър, откакто е почнал да публикува материалите си в „Ню Йорк ревю ъф бокс“, когато Вера Михалич слезе от асансьора на етажа на Барни.

— Това е типично за този сноб — натякна Барни. — Външните прояви винаги го впечатляват. Защо не се върнеш в Ню Йорк, където наистина те обичат. Всъщност защо не дойдеш през следващия си свободен уикенд? Мога да те подслоня.

Вера стоеше скрита, но така че да чува разговора.

— Мислех, че живееш с някого — каза Лора.

— О, не, това е чисто делова спогодба — отвърна той. — Мисълта ми е, че Вера Михалич е за секса каквото са мравките за пикника.

Вера се затича към асансьора с навлажнени очи и затова не чу смекчаващите комплименти на Барни.

— Но тя наистина е добър човек, Лора. Искам да кажа, че външният вид не е единственото важно нещо.

— Барни, това изявление, дошло от твоята уста, звучи направо революционно.

— Слушай, Кастелано, скоро започвам психоаналитичен тренинг и искам да сложа ред в поведението си, така че човекът да може бързо да приключи с мен. В момента работя върху временното смекчаване на либидото си.

Лора се засмя.

— Какво толкова смешно, Кастелано?

— Доктор Ливингстън, вашето либидо ще затихне, когато ябълката роди круши.

— Това комплимент ли беше, или критична бележка?

— Това е факт, Барни. Ей, виж какво, сигналната ми лампа мига. Имат нужда от мен в спешното. Обади ми се в четвъртък след полунощ.

— Добре. Предай добрите ми чувства на Палмър.

— Защо не — Замислено рече тя. — Изглежда той не се нуждае от моите.

Барни затвори телефона и смаяно тръсна глава. Защо, по дяволите, стои при този студенокръвен и глупав негодник?

Най-накрая, в седем часа сутринта смяната му свърши и той измина пеша разстоянието от около осемстотин метра до апартамента си, просто за да освежи белите си дробове и да възвърне кръвообращението в краката си.

Когато пристигна, там нямаше никой и той влезе в банята, за да измие зъбите си преди лягане.

Навсякъде бяха пръснати разбити стъкла. Всичките му тоалетни принадлежности — и особено еротичният му арсенал, който се състоеше от афтършейв „Олд спайс“, дезодорант и т.н. — бяха изпочупени и разпилени навсякъде по пода. Надписът върху огледалото, направен с пяна за бръснене, гласеше: „Дано да пукнеш!“

Той реши, че става дума за необоснован израз на враждебност от страна на Вера.

Точно когато беше измел (дано!) и последното стъкълце и когато се беше справил донякъде с хаоса в банята, телефонът иззвъня.

„Божичко, помисли си той, надявам се това да са хората от отдела за борба с насилието, които се обаждат да ми кажат, че Михалич е в усмирителна риза.“

— Ало — излая той, — тук е доктор Ливингстън.

— Барни, можеш ли да ми кажеш защо всички психиатри са луди?

Беше Лора. И в гласа й имаше раздразнение.

— Кастелано, можеш ли да ми кажеш кой, по дяволите, е счупил всичките ми флакони?

— За какво говориш? Сега виждам, че и ти си луд като останалите си колеги.

— Ей, Лора, не съм си лягал от близо два дни, в банята ми току-що е паднала атомна бомба и така съм се смахнал, че ще си взема багажа и ще се преместя в най-близката лудница.

— Ливингстън, преди да тръгнеш, бих искала да ти прочета едно писмо, което ей сега получих от Грети Андерсън.

— Не може ли да ми го спестиш? Наистина не съм в подходящо настроение.

— Не — отвърна тя неумолимо. — Затвори си устата и слушай.

Скъпа, Лора,

Надявам се, че си добре. А моят дух е извисен като знаме на четвърти юли, защото аз победих фобиите си и се присъединих към човешката раса като зряла жена.

— Лора, за Бога — запротестира Барни, — необходимо ли е да слушам възторжените й излияния за това, че Земята се въртяла?

— Просто чуй и останалата част.

Тя прочете:

И нещо повече, аз наистина извадих късмет. Това е истинската любов. Анди казва, че никога не е познавал толкова прекрасна жена като мен…

— Кой по дяволите е Анди? — попита той.

— Андрю Химерман — глухо отвърна Лора.

— Онзи Андрю Химерман? Имаш предвид човека, който написа онази велика книга за развитието на егото при тийнейджърите?

— Същият. Явно е поработил и върху егото на Грети… от коленете нагоре.

— Какво? — рече Барни с негодуванието на праведник. — Това е абсолютно непрофесионално и точно онова, което бих могъл да очаквам от хистеричка като Грети Андерсън. Лора, в института си карала стаж по психиатрия. Не си ли чувала някога за „пренасянето“?

— Извини ме, Барни, но тук пренасянето явно е на особено голямо разстояние. Очевидно е, че току-що са прекарали един уикенд в Южна Каролина.

— Вярваш ли на тези идиотски фантазии?

— Хартията, на която ми е писала, носи печата на „Хилтън Хед“.

— Значи е отишла там, за да фантазира.

— Сигурно моменталната снимка с тях двамата до басейна също е плод на въображението.

— Може да са били на конференция.

— Тогава защо са се увили един около друг на джуфка?

— Леле, това е ужасно. Чувал съм май, че тия неща понякога се случват. Искам да кажа, че той не е първият, който влиза в забранена зона.

— Така е. Но е първият, който влиза в Грети, и там е цялата беда.

— Кастелано, ако това е вярно, Химерман заслужава да бъде уволнен. Но освен това смятам, че сега ми крещиш, защото се нуждаеш от основателна причина да смъмриш някого, задето се е отнесъл непочтено с някоя друга жена.

Лора известно време не отговори.

— Мисля, че си прав, Барн — тихо отвърна тя.

— Палмър продължава ли да хойка?

— Ами да кажем, че в момента си позволява завишена честота на сексуалните контакти.

— Ти не заслужаваш това, Лора — каза той тихо.

— Да оставим това, Барни. Обадих ти се да поговорим за Грети.

— Извинявай, но Андерсън може да се грижи сама за себе си. Тя е голямо момиче.

— Аз също съм голямо момиче, Барн.

— Не, ти не си — нежно каза той. — Ти се нуждаеш от някой, който да се грижи за теб.

Изведнъж в другия край на линията настъпи тишина.

— Всичко е наред, Лора. Не плачи. Приятелите са за това.

— О, Боже, Барни — рече тя. — С какво заслужих приятел като теб?

— Премести се в Бруклин — каза той жизнерадостно.

— Сега си лягай, а довечера ще поговорим пак.

[1] Става дума за есе от чернокожия американски писател Джеймс Болдуин, посветено на проблема на расите в СЛ111. — Б.пр. ↑

[2] Вкочаняване на умъртвен. — Б.пр. ↑

31.

В едно отношение психоанализата се различава значително от останалите медицински дисциплини. От новака кардиолог, например не се иска да ляга на масата и да му отварят гръдния кош, че да се квалифицира в специалността си. Психоаналитикът обаче е задължен да узнае как стоят нещата и от двете страни на кушетката. От друга страна, за разлика от хирурга той не работи с отпуснат и упоен върху масата пациент, а с активни човешки същества, чиито болки трябва да изживява.

Погледната в най-добра светлина, психоанализата може да се окаже най-вълнуващата и най-хуманна медицинска дисциплина. Но тя безспорно може да бъде и най-разрушителната.

Барни беше приет като специализант в Психиатричния институт и започна психоаналитичния си тренинг при неговия президент Фриц Бауман — учен, спечелил си световно признание за своите проникновени трудове, а също и уважението на пациентите си, които в негово лице виждаха един мъдър и грижовен терапевт.

Но Барни бързо откри, че самият тренинг далеч не беше приятен.

Фройдисткият анализ, обясняваше доктор Бауман, е като театрална трупа от двама актьори, като пациентът играе себе си на различни възрасти, а психоаналитикът играе ролите на всички личности, вплетени в неговото психологическо развитие (дори и да няма такова). Анализирайки сцените, които пресъздава, пациентът е в състояние да разбере по какъв начин отдавна минали случки са повлияли върху поведенческите модели на по-нататъшния му живот.

В този абстрактен вид на Барни му се струваше, че това е забавно. Но твърде скоро разбра, че потиснатите мисли носят болка. Психоанализата не беше нищо друго, освен мозъчна хирургия без скалпели и това беше вярно дори за един на вид „уравновесен“ обект за изследване, за какъвто той се мислеше.

За първия сеанс Барни пристигна весел, жизнерадостен и убеден, че доктор Бауман ще го нарече „най-даровития пациент, който някога е имал“. Беше решил да превърне традиционния маратон в стометров спринт.

В известен смисъл той се беше подготвял за това изпитание от онзи момент, в който взе Фройдовото „Тълкуване на сънищата“ от Бруклинската библиотека, за да го чете през летните нощи в лагера Хайауата. Оттогава насетне той съзнателно се опитваше да анализира кое е мотивирало значимите постъпки в живота му. И беше решил да покаже на Бауман, че наистина познава вътрешните си импулси.

Барни влезе в кабинет, застлан с кафяв килим, с дървена ламперия по стените и с тясна кожена кушетка в дъното. Гореше от желание да прескочат предисловията и да преминат направо към същността на психологическото изследване.

Доктор Бауман му зададе обичайните въпроси — семейна история, братя и сестри, заболявания в детството и т.н. Сетне му обясни, че таксата (с нарочна отстъпка за специализанти) трябва да бъде внасяна веднъж месечно. Най-накрая Бауман попита Барни дали е наясно с процедурата.

— Да, сър — отговори той. — Трябва да казвам всичко, което се появи в съзнанието ми, да не потискам нищо и да стигна до първичния материал.

После Барни се настани на кушетката, напълно подготвен да разкрие всичките потиснати (или поне така си мислеше) тайни и „срамни“ сексуални подробности от времето, когато е бил подрастващ, та дори и еротичните фантазии, свързани с учителката му от детската градина. Разбира се, един психоаналитик би срещнал трудности при изкопчването на подобна информация от своеволната и циментирана психика на обикновения пациент.

И тъй, той посвети първия си петдесетминутен сеанс на нещо, което гордо възприемаше като най-щедрото сексуално разголване от времето на Крафт-Ебинговата „Патологична сексуалност“.

Бяха му необходими единайсет сеанса и няколко изтънчени загатвания от страна на доктор Бауман, за да осъзнае, че целта на пикантните му откровения беше просто да покаже, че е „добър обект“, и по този начин да спечели благоразположението на психоаналитика.

— Че защо да се натягам, само и само да ви се харесам? Искам да кажа, че това е нормално, нали? — попита той накрая.

Изведнъж Барни усети, че въпреки климатичната инсталация в помещението по челото му избива студена пот.

— Можете ли да обясните това, доктор Бауман? — попита за втори път.

Но от страна на старшия психиатър не последва никакъв отговор и чиракът разбра, че в психоаналитичен смисъл те бяха попаднали на рудоносен пласт. И че той самият трябва да грабне кирка и лопата и да го разкопае.

Постепенно и изненадващо трудно (което беше съчетано с пълното мълчание на Бауман) Барни осъзна, че е пресъздал най-мъчителната връзка в живота си.

В основата на това откритие стоеше гняв.

— Защо, по дяволите, не казвате нищо? — попита той с растящо безсилие. — Аз, ви плащам добри пари, а вие не искате да ми говорите. Мислите, не забелязвам, че дори не ми казвате „Добро утро“. Боже Господи, дотук чувам от вас само „Времето ни изтече“. И какво да правя с това?

Доктор Бауман не отговори.

— Добре, сега разбирам, Фриц — рече Барни с неприкрита враждебност (което личеше от непочтителната употреба на малкото име на изтъкнатия лекар). — Вие всъщност искате да ме разкарате. Е добре, успяхте — разкарвам се.

Доктор Бауман не отговори.

— Добре, добре, разкрит съм. Искам да кажа, че съм прочел цялата литература и знам какво идва сега. Аз трябва да кажа, че всъщност съм се ядосал не на вас, а на човека, за когото ви мисля — знаеш, че съм прав Фриц. Признай поне, че съм наясно със себе си.

Доктор Бауман не отговори.

— Разбира се — троснато рече Барни и продължи тирадата си, — вие искате да кажа…

Той не успя да довърши изречението си. Все още не можеше да произнесе името на онзи човек от миналото, който сякаш го беше третирал по същия начин както сега Бауман.

„Мамка му, помисли си той, май трябваше да стана дерматолог. За целта не е необходимо да имаш дори и обрив. Защо се подлагам на този глупав курс? Какво ме е грижа дали Бауман ме харесва, или не? Той е просто един дебел и оплешивяващ дъртак.“

— Какво си мислите? — попита Бауман.

В първия момент Барни се сепна от внезапно прозвучалия му глас. После му отговори с чувство на очистителна агресивност:

— Тъкмо си мислех, че сте един дебел и оплешивяващ дъртак.

Настъпи пауза. Сетне Бауман спокойно попита:

— Каква е асоциацията ви?

— Никаква, никаква. Нямам асоциация.

Барни просто не можеше да разкрие объркващата връзка, която беше направил.

Накрая отбеляза:

— Не мисля, че това ще доведе до нещо, Фриц.

Отново настъпи тишина, която продължи до момента, когато лекарят най-сетне каза:

— Времето ни изтече.

На Барни му бяха необходими цял месец ежедневни сеанси и безброй повторения на същата тази сцена с различни нюанси, преди да събере смелост и да признае на Бауман, че зад думите, които беше използвал, за да го охули, стоеше една важна асоциация.

— Да, да — каза той. — Зная какво предполагате, че си мисля — че думата „дъртак“ е просто жаргонен вариант на думата „баща“. Но грешите. Това е глупава идея.

Барни все така не дръзваше да се пребори с проблема си.

— Боже — оплака се той. — Не мога да кажа, че получих кой знае какво срещу тези близо триста долара.

И изведнъж си помисли: „Защо се държа като типичен пациент от учебниците? Защо се оплаквам за таксата? Защо да не бъда различен?“

После му хрумна друга идея. „Може би Фриц ще ме хареса повече, ако пасна в обичайния модел.“

Надвисналата през 1965 година буря над Югоизточна Азия най-накрая се разрази. И наистина първите серии от бомбардировките на президента Линдън Джонсън носеха зловещото кодово название „Тътнеща гръмотевица“.

През юни Белият дом обяви, че генерал Уестморленд може да хвърли американските армейски части в бой, когато сметне за необходимо.

Ако кажем, че малкият пламък прераства в огромен пожар, това ще бъде нещо повече от метафора. Защото тъкмо в тази година първият антивоенен демонстрант посегна към портфейла си, извади малко листче хартия и го запали. Това беше първата горяща повиквателна заповед — и тя далеч не остана последна.

Макар връстниците им да бяха твърде възрастни, за да бъдат привлечени като пехотинци, онези, които бяха станали медици, все още бяха длъжни да служат в армията на своята страна. И все по-голям ставаше броят на лекарите, които заминаваха за Виетнам в изпълнение на дълга си.

В началото съпротивата не беше голяма. Това може би се дължеше на опита на администрацията да прикрие все по-голямата замесеност на Съединените щати в делата на тази малка югоизточноазиатска страна.

Беше странно, но онзи, когото бе най-малко вероятно да мобилизират, имаше най-голямо желание да служи. Ханк Дуайър се записа като доброволец. Положението му вкъщи беше станало непоносимо. И тъй като у дома мир нямаше, той реши, че може да отиде и някъде, където се водеше истинска война. Първоначално Черил не възрази. Всъщност тя и останалите в семейството се възхитиха от патриотизма на Ханк. И освен това беше сигурна, че ще го пратят в тила, за да се грижи за съпругите на офицерите. Никой не предвиди с какво пламенно усърдие Ханк ще се включи в специална военна програма, която преквалифицира лекарите и ги подготвя да лекуват травми, получени по време на сражения.

Подготовката изглеждаше така: армейски снайперисти откриваха огън по частично упоени овце, след което лекарите се втурваха да ги „спасяват“. Първоначално това се оказа тежка задача — особено за млади хора, откърмени с нежни песнички, като „Где си, малко агънце“ и „Мери агънце си има“.

Както се оказа, в мотивите на Ханк се криеше не само пламенен патриотизъм. В офицерския клуб във Форт Девънс, щата Масачузетс, той беше чул главозамайващи истории за екзотичните удоволствия на Сайгон.

Един опитен капитан на редовна служба, който вече беше ходил там на кратко проучване, обобщи нещата по този начин:

— Спомняте ли си, момчета, как изглеждаше Хавана, преди оня брадат чеп да сложи край на удоволствията? Направо беше фантастично — прав ли съм? Един безкраен празник. Като че друго там не расте, освен ром и мадами. От тия мадами по-хубави никъде не можете да видите. Винаги съм се чудил какво стана с всичко това след идването на оня лайнар Фидел. И сега вече знам. Те просто са си вдигнали партакешите и са се преместили в Сайгон.

— Наистина ли е толкова хубаво? — попита негов колега с широко отворени очи.

— Не — настойчиво рече капитанът. — Десет пъти по-хубаво. Целият се одървям само като говоря за това. Да пийнем по още една бира.

— Сега е мой ред — предложи услугите си младши лейтенант Ханк Дуайър, д.м. от американските санитарни части.

Докато наблюдаваше как се точат трите нови чаши с бира, в клуба влезе един висок капитан, който махна към бармана.

— Хорацио, два джина с тоник и по-леко с тоника.

— Веднага, капитане — учтиво отвърна човекът зад бара.

Ханк се обърна и видя едно познато лице, но не можа да се сети за името.

— Извинете, не ви ли познавам отнякъде?

Капитанът погледна към Ханк и веднага отбеляза:

— Вие от санитарните части ли сте?

— Да.

— Тогава може би познавате жена ми от Харвард.

Ханк се ориентира.

— Сега се сещам. Вие сте мъжът на Лора Кастелано, нали?

— Може и така да се каже — отвърна Палмър.

Двамата се представиха един другиму отново и се ръкуваха.

— Какво те води тук, Палмър? Трийсетдневен запас?

— Не, върнах се на редовна служба.

— Дявол да го вземе — отбеляза Ханк, — Лора сигурно го е понесла доста тежко, а?

— Ами всъщност — отвърна Палмър — тя е толкова заета да лекува болните, та не мисля, че ще забележи отсъствието ми поне един месец.

— Да. Жена ми се оплаква, че от толкова стоене в болницата децата вече не си спомняли как изглеждам.

— Усещането ми е познато — рече Палмър.

— Имате ли деца? — попита Ханк.

— Ъ-ъ, не.

— Е, добре сте го измислили — предположи Ханк. — А пък у нас е менажерия. Нищо не мога да свърша там. Откровено казано, завиждам ти. Щеше да бъде чудесно, ако бяхме прекарали няколко години само с Черил… просто ние двамата. Нали се сещаш, всяка вечер като събота вечер — ако разбираш какво искам да ти кажа.

— Разбирам — рязко отвърна Палмър.

— Лора е страшно момиче — продължи Ханк неудържимо. — Прилича на онези мадами от кориците на списанията — наистина така мисля.

— Благодаря. Непременно ще й го кажа.

В този момент дойде Хорацио с питиетата и избави Палмър.

Бяха изминали близо два месеца откакто Барни се премести в едно огромно и разнебитено таванско помещение в стил Со Хо, но той все още нямаше и най-малка представа, от какво беше предизвикан онзи пристъп, тласнал Вера Михалич да чупи шишета.

На другата сутрин след случилото се той сърдито се поинтересува за причините, а Вера му изръмжа, че била опустошила единствено тоалетните му принадлежности просто „защото не разполагах с главата ти“. Нима това беше поведение на опитен психотерапевт? Барни започна да се пита дали тя не изследва мозъците на пациентите си с чук и длето.

Слава Богу, след няколко месеца тя напускаше и той повече нямаше да понася убийствените й погледи в болницата.

Междувременно се радваше като дете на своя продължаващ възход в литературния свят. Кулминацията беше една покана за обяд в „Лутес“, където цената на виното надвишаваше месечната му лекарска заплата. Негов домакин беше Бил Чаплин, главен редактор в Бъркли Хаус, а името на тази издателска къща говореше само̀ за изданията й.

Барни установи, че Чаплин е изключително начетен, което му даваше възможност да говори с еднаква лекота и за Платон, и за френския нов роман. Но той беше още по-впечатлен от качествата и достойнствата на асистентката, която Чаплин беше довел със себе си — грациозна нимфа с дълги естествено руси и свободно падащи коси.

Когато Барни пристигна, те вече бяха на масата.

— Сали просто ще ни прави компания, докато поговорим, ако нямаш нищо против — почтително каза Бил.

По някакви неведоми пътища Барни разбра с пълна сигурност, че Сали Шефилд (улица „Брин Мор“ № 63) има фантастични крака, макар те да бяха скрити под полата й, която пък се намираше под масата.

Въпреки относителната си неопитност Барни не беше наивен. Той знаеше, че Чаплин не го е довел тук да обсъждат Флобер, Пруст или Фокнър, макар и да стана дума за всеки един от тях. Но заговориха по работа едва след суфлето, брендито и контрабандните хавански пури.

Барни разбра, че е дошло време за съществената част, когато кръшната госпожица Шефилд се извини за ранното си тръгване с очарователно обяснение:

— Шефът ми е истински експлоататор и ми е оставил куп работа за вкъщи. Приятно ми беше да се запознаем, доктор Ливингстън.

Очите на Барни бяха приковани в златните разпуснати коси, които чезнеха, докато тя се отдалечаваше. „Боже, помисли си той, тя е по-руса и от Лора.“

— Барни — започна Чаплин, привличайки вниманието му върху себе си, — надявам се, че си разбрал колко съм впечатлен от твоята работа. В нея има свежест. Да се четат материалите ти, е вълнуващо преживяване, защото не използваш разни психиатрични дрънканици.

— Поласкан съм, Бил — искрено отвърна той.

Издателят се усмихна.

— Много бих искал да те публикувам, Барни.

— А аз много бих искал да ме публикуваш — отвърна Барни.

— Някакви нови хрумвания?

— Всъщност да. Още от дете съм влюбен в спорта. Сто на сто всеки по някое време си е представял, че е шампион.

Бил кимна.

— Аз пък щях да ставам полузащитник в националния отбор. Но за нещастие, когато достигнах сто шейсет и осем сантиметра, спрях да раста.

— Винаги съм мечтал да стана професионалист и да играя за „Никс“ — продължи Барни. — Но всъщност някои хора превръщат фантазиите си в действителност. Като например бегача Емил Затопек, Железния чех — навярно в главите на такива хора има нещо особено, което ги кара да преодоляват границите на човешките възможности. Но примерите са буквално десетки.

— Черната бомба е също в категорията — предложи Бил.

— Абсолютно. Джо Луис е удивително явление. На седем години дори не е можел да говори, а впоследствие става световен шампион в тежка категория.

— … а, от друга страна, има цяла една категория спортисти, които са започнали с телесни недъзи. Хал Конъли например. Представяш ли си… по рождение е бил сакат с лявата ръка и от всички възможни неща избира хвърлянето на чук, което е подчертавало неговата недъгавост. Той свършва кариерата си с олимпийско злато от 1956 година и седем световни рекорда.

— Това ще бъде страхотно — съгласи се Бил, посрещайки радушно идеята.

Оберкелнерът пристигна със сметката, която домакинът на Барни бързо подписа и я върна обратно.

— Благодаря ви, господин Чаплин — каза оберкелнерът с лек поклон и с прегъване в коленете.

— Да — обобщи Бил, — мисля, че идеята ти е чудесна. И съм сигурен, че ще уредим нещо, което да удовлетвори твоите хора.

„Какви хора? — зачуди се Барни. За какво говори тоя?“         Обаче Чаплин скоро изясни нещата.

— Кажи им да ми се обадят утре сутринта. Виж какво, съжалявам, че трябва да те оставя по този начин, но тази нощ ми предстои да прегледам един дълъг ръкопис. Остани и си поръчай още едно бренди или нещо друго. Между другото кои са твоите агенти?

Барни започна да рови в прогизналата си от „Бордо“ памет и му се стори, че измина цяла вечност, преди да отговори:

— Ъ-ъ… Чапман, Рътлидж и Страус…

— А адвокати — одобрително рече Бил. — Слава Богу, че си нямам работа с ония жалки десетпроцентаджии. Чао.

Келнерът допълзя отново.

— Желаете ли нещо, господин Ливингстън?

— Ъ-ъ, всъщност, да, ще ви бъда благодарен, ако ми донесете чаша минерална вода. А имате ли телефон?

— Веднага, сър.

Призракът изчезна.

Нима този човек отива да ми донесе телефон? На мен, Барни Ливингстън, дошъл наскоро от Бруклин, Ню Йорк? На мен, дето през целия си живот съм разполагал само с пет и десетцентови монети, сега ми носят телефон на сребърен поднос? Господи, нямам търпение да разкажа това на Фриц.

Но сега му предстоеше една по-належаща работа. Той набра телефона.

— Кой е? — обади се сънлив глас.

— Уорън, аз съм… съжалявам, че те събудих.

— Барн? Някакви проблеми ли имаш?

— Нещо такова. Но от приятно естество. Имам нужда от „хора“.

— Сигурен ли си, че не си превъртял от недоспиване?

— Не, не, но ми се струва, че забравих имената на компаниите, за които работиш.

— Чапман, Рътлидж и…

— Добре, добре — прекъсна го Барни. — В мозъка ми все още е останало нещо. Виж, Уорън, открий най-добрите агенти в твоята служба и ги помоли да ми се обадят в болницата. Току-що продадох една книга!

— Хей, страшен си! Поздравления, Барн! Чакай да видиш какво ще стане, мама като разбере за това. Сигурно си на седмото небе.

— Всъщност съм в „Лутес“, но никога не съм бил толкова близо до него. Лека нощ, братле, и ти благодаря.

Това беше една относително спокойна нощ в пъкъла, както лекарите често наричаха спешното отделение — обичайните счупени кости, деца с треска, пострадали при автомобилни злополуки и т.н. — до момента, в който полицията съобщи на сестрата от пропуска, че в болницата ще пристигнат двама души, станали жертва на изключително брутално нападение, получили при инцидента многобройни намушквания и сериозна загуба на кръв.

Само след няколко минути Сет чу воя на линейките и на полицейските коли и миг по-късно спешното отделение заприлича на лудница. Пострадалите може би наистина бяха само двама, но самите санитари и полицаи, които се втурнаха вътре с носилки, бяха омазани в кръв.

— Кой отговаря тук? — излая един сержант от полицията.

— Аз — каза Сет. — Говорете бързо, защото ми се струва, че нямаме много време за губене.

— Извинете, докторе, извинете. От онова, което можах да видя, жената е пострадала по-тежко. Струва ми се, че раните й са повече — а мисля, че е била и изнасилена.

— Благодаря ви, сержант — каза бързо Сет. — Аз сам ще се погрижа за нея.

Той махна към две сестри и един стажант на име Тим Блустоун да вкарат пострадалия във втора травматична зала, а междувременно той, един друг стажант и една трета сестра щяха да се заемат с жената в стая № 1.

Носилката още не беше спряла, когато помощникът на Сет вече вкарваше система в едната ръка, а той самият се зае да прелива кръв в другата.

Сестрата свали онова, което беше останало от дрехите на момичето. Навсякъде от тялото й бликаше кръв, но тя беше толкова зашеметена от шока, че сякаш не усещаше никаква болка.

Сет тъкмо се опитваше да прецени броя и сериозността на нараняванията, когато чу от другата страна на масата разни гневни и възмутени гласове да си говорят:

— Животни, абсолютни животни. Как е възможно човек да направи такова нещо?

— Явно се е борила с всички сили — спокойно забеляза Сет. — Повечето от нараняванията й са по ръцете и раменете. Разкъсванията на корема са само две, доста са под сърцето и са твърде повърхности, за да засегнат някой орган.

Той вдигна очи към по-младия лекар.

— Провери дали има вътрешни кръвоизливи, и започни да шиеш. Отивам да видя как се справя Тим, и веднага се връщам да ти помогна.

Той тръгна бързо по коридора, отвори вратата и завари другия спешен екип, замръзнал в странна неподвижност.

— Какво става? — попита Сет.

Тим Блустоун отговори с дрезгав глас:

— Ножът е попаднал точно в сърцето му. Мъртъв е.

Сет погледна към монитора, показващ сърдечната дейност — линията беше права. Жертвата лежеше неподвижно на масата. От лявата страна на гръдния кош се процеждаше червена струйка.

— Проверете отново кръвното налягане — нареди Сет и извади фенерче от джоба си, за да погледне в очите на пострадалия.

— Вече направих това — отбеляза Блустоун. — Зениците му бяха разширени и не реагираха изобщо.

— Какво е кръвното налягане? — попита Сет, сякаш почти не беше чул думите на стажанта.

— Нула — отговори Блустоун. — Казах ти, че е мъртъв.

Сет като че ли отново не обърна внимание на присъдата на колегата си.

— Подайте ми игла и спринцовка.

— С какво, докторе? — попита старшата сестра.

— Просто подкожна инжекция — отвърна й грубо той.

Спринцовката беше поставена в ръката му. За изумление на всички присъстващи — и особено на младия лекар Блустоун — Сет бързо заби иглата в гърдите на човека в почти същата близост до сърцето, каквато беше и раната. Той остави спринцовката да се напълни с кръв и по този начин намали налягането в сърдечната област.

— Започвам да долавям сърдечен пулс — каза невярващата на очите си сестра, която стоеше пред монитора.

Сет кимна леко, за да потвърди думите и, и после се обърна към другата сестра:

— Дайте на доктор Блустоун десет милиграма епинефрин — след това погледна по-младия лекар и нареди: — Забий иглата право в сърцето му, Тим.

Без да каже нито дума повече, той посегна към таблата с инструменти, взе скалпел и направи разрез върху гърдите на пациента, а после с помощта на широк екартьор счупи две от ребрата му. Сега пред очите на всички се откри туптящото сърце.

Сет сложи едната си ръка върху раната, а с другата стисна органа. Старшата сестра се втурна да провери дали дежурните хирурзи са пристигнали, за да довършат онова, което Сет вече беше започнал.

Блустоун стоеше онемял. Единственото нещо, което можа да каже, бе:

— Исусе Христе, мисълта ти работи като светкавица — а после се сети нещо и добави: — Но това беше в противоречие с правилата — само хирург има право да отвори гръдния кош на пациента.

— Зная — отвърна Сет с лека досада. — Опитай се да кажеш това на вдовицата му.

Ръцете на Сет продължиха да масажират сърцето, а очите му бяха приковани в лицето на човека.

След няколко минути той започна да стене:

— Елън, къде е моята Елън?

— Тя е добре — промълви Сет. — Аз съм доктор Лазаръс, а жена ви е в другата стая. Ще се оправите и двамата.

Час по-късно, когато двамата лекари бяха успели да измият кръвта от ръцете си (макар и саката им все още да бяха на червени ивици), те имаха възможността да обсъдят случилото се.

— Не знам какво, да кажа, Сет. Чувствам се толкова дяволски виновен. Ако не беше дошъл…

— Остави това, Тим. Всички ние понякога се сащисваме.

Не и ти. Наблюдавам те от цяла година и нито веднъж не видях да сбъркаш.

Сет се усмихна.

— На тази процедура не са ви учили в института, Тим. Казва се С.С.З.

— Какво?

— Спасявай собствения си задник.

32.

Годината беше метежна. През хиляда деветстотин шейсет и шеста в Америка избухнаха не по-малко от четирийсет и три бунта на расова основа.

Общността на чернокожите в Ню Хейвън кроеше планове да отстоява своята собствена идентичност и да потърси неотменимите си права. Но за жалост Мартин Лутър Кинг не беше желан гост на техните заседания. Тук, както и във всички най-северни градове, борбата щеше да бъде жестока и кървава.

И Бенет Ландсман неизбежно щеше да бъде повлечен от вихъра.

Той оформяше документите на пациент, когото току-що беше приел с диагноза ингвинална херния, когато на вратата се почука. Посетителят му бе един чернокож мускулест санитар и единственото нещо, което знаеше за него, беше, че се казва Джек.

— Преча ли ви, докторе?

— Не, никак. Влез и седни.

Джек влезе, но не седна. Бенет се върна на бюрото си и видя угриженото лице на младия мъж.

— Някакви проблеми ли има?

— И така може да се каже, докторе.

— Моля те, наричай ме Бен. Кажи сега какъв е проблемът?

— Става дума за всички нас — неуверено рече санитарят. — Така да се каже, аз съм упълномощен да представям братята и сестрите от персонала на болницата. В това число не включвам портиерите и чистачите.

— Яка работа.

— Не е дип тъй, Бен. Знаеш ли колко са чернокожите лекари и стажанти тук?

Бенет се усмихна:

— Имам чувството, че пръстите на ръцете и на краката ми ще стигнат, за да ги изброя.

— Достатъчни са ти и пръстите на ръцете, това е. Виж, Бен, на много от нас ни е писнало да си седим на задниците и да пишем писма до членове на Конгреса — или пък да маршируваме като бойскаути в парка на Ню Хейвън. Оформя се една група, склонна към по-твърди действия. Ние искаме онова, което ни е писано да се случи… и го искаме сега. Чат ли си?

— Чат съм — отвърна Бенет.

— В четвъртък вечерта имаме нещо като решително заседание. Какво ще кажеш за седем и половина?

— Става. А адресът?

Джек се изправи, извади едно листче хартия от джоба си и го подаде на Бенет.

— Мисля, че онова, което ще видиш там, ще ти отвори очите.

После се обърна и тръгна да излиза.

— Между другото — извика Бенет след него — тази група има ли си име?

— Да — отвърна Джек, — името ни е „Черните пантери“.

Той вдигна стиснатата си в юмрук ръка в знак на поздрав и излезе от стаята.

— Фриц, аз си изясних всичко — обясни Барни с надеждата, че психоаналитикът е буден и го слуша. — По време на войната баща ми го нямаше и, естествено, аз си фантазирах за него, а понякога може би съм се питал дали аз не съм причината той да не си е у дома.

Лекарят нито потвърди, нито отрече това предположение.

— Виж, Фриц, непрекъснато ти повтарям, че ще ми бъде от голяма полза просто ако ми дадеш възможност да разбера дали съм прав, или греша — той направи пауза. — Прощавайте, докторе, моите разстроени нерви не трябва да бъдат за ваша сметка. Аз със сигурност знам, че онова, което казвам, е вярно, защото наистина го мисля. Не съм ли прав?

Психоаналитикът отново не отговори.

— Естествено, търсейки образа на бащата, аз се върнах в ранното си детство. И веднага се сетих за Луис Кастелано, той живееше само на петнайсет метра. Огромен, подобен на мечка и с бащинско поведение. Предполагам, че до известна степен станах лекар просто за да бъда като него… макар той да не вярваше много в психиатрията. Понякога се шегуваше, че тя била само „изповед без опрощение“.

— Тези думи са на Г. К. Честертън — каза Бауман в едно от редките си вмешателства.

— Възможно — отвърна Барни, — но са и на Кастелано. Сигурен съм, че той не е чел Честертън… Луис, беше един консервативен пропагандатор на католицизма и нищо друго.

Барни продължи да негодува срещу своя „неистински баща“ почти цял месец. Едва тогава д-р Бауман сметна за необходимо да се намеси.

— Но ти все пак си имал истински баща — отбеляза аналитикът.

— Е, да. Да не мислите, че нарочно избягвам да говоря за него? Е, Фриц, не съм се вманиачил чак толкова. — Той се замисли, после каза тихо: — А може би съм, а?

Барни изтълкува мълчанието на лекаря като съгласие.

— Обикновено го сънувах, когато го нямаше — само че след време забравих как изглежда. Искам да кажа, гледах всички ония храбри войници от филмите за войната и си представях, че и татко е някакъв здравеняк.

Барни замълча, а в съзнанието му изплува денят, в който посрещнаха Харолд на гарата — и той изживя наново разочарованието си.

— Представях си го едър и висок, а човекът, който приближи, накуцвайки към нас, изглеждаше толкова дребен и крехък.

Той спря изведнъж, защото почувства, че всеки момент ще се разплаче. Пое дълбоко въздух няколко пъти и продължи:

— Но все пак той беше мой баща и аз исках на всяка цена да го зарадвам. Представяте ли си, дори започнах да уча латински само за да му покажа, че се интересувам от предмета му! Сигурно не е било кой знае какво…

Барни пак замълча, после отбеляза горчиво:

— За него поне не беше.

Ядът му нарастваше.

— Знам, че съм ви го казвал хиляда пъти. Бях доста добър баскетболист в гимназията и винаги вдигах на крака мидуудските запалянковци с някой бърз пробив или нещо подобно. Исках баща ми да ме види в действие, разбирате ли, да чуе одобрителните възгласи на тълпата… Но той никога не дойде — Барни замълча, като все още се опитваше да сдържа емоциите си. След малко каза: — Понякога го мразя — и продължи с горчивина, — мразя го за това, че умря, преди да ме види… да ме види пораснал.

И не можа да каже нищо повече. Той плачеше.

Барни преглеждаше пациенти на благотворителни начала в болницата — някои веднъж, други два пъти седмично — и така се убеждаваше в правотата на твърдението на Торо, че повечето хора свикват да живеят с отчаянието си.

В учебниците му пишеше, че поне двайсет процента от човечеството страда от депресивни симптоми. Но унинието, което Барни срещаше всеки час, караше тази преценка да изглежда милостиво занижена. Отчаянието беше като епидемия — в Ню Йорк поне.

Една малка част от пациентите проявяваха двуполюсни синдроми. Те поне ту се носеха на гребена на необяснима еуфория, ту падаха на дъното на също толкова немотивирано отчаяние.

От друга страна, учебникът му не грешеше, като казваше, че тази болест се среща по-често при жените. Те имали по-голям „коефициент на уязвимост“. За много от тях домът — без деца дори — е самотен затвор без утехата и подкрепата на близък човек.

Понякога след цял ден, изпълнен с кошмари, Барни стигаше до извода, че щастливи бракове няма. Но все пак, размишляваше той, щастливите няма да идват да се лекуват, нали така?

Той откри, че в по-голямата си част „Меланхолията и тъгата“ на Фройд все пак предлага най-проникновеното обяснение на депресията. Защото тези, които страдат от нея, в известен смисъл тъгуват за загубата на самоуважението си, за това, че са длъжни да живеят.

И той обясни на д-р Бауман, че този проблем го бе завладял изцяло, защото се тревожи за Лора.

— Това момиче има всичко — тя е красива, умна, великодушна, има чувство за хумор. А ето че се мисли за недостойна и позволява на оня кучи син, съпруга й, да я тъпче. Божичко, иска ми се да я види лекар.

Впрочем Лора вече се виждаше с лекар. Иначе казано, тя ходеше с Роби Уолд — един психолог, с когото се беше запознала, когато той дойде в Детското за една извънредна консултация. Струваше й се, че той притежава чара и оптимизма на Барни — плюс някои необичайни лични качества. Той беше също талантлив пианист и преподаваше в Нюингландската консерватория.

И винаги когато отиваха в някой джазклуб, накрая той неизменно заемаше мястото на пианиста и завършваше композицията със собствени импровизации.

Роби беше мил и внимателен, появяваше се често в среднощна доба по време на дежурствата на Лора с куп гевреци или половин кило разноцветен сладолед.

Винаги вземаше огромни количества „Роки роуд“ — любимия й сладолед, — макар Лора никога да не беше му споменавала, че предпочитанията й към този вид се дължат на името му[1], което тя приемаше като ироничен коментар по повод на брака си.

И все пак тази връзка я притесняваше. Тя не бе страдала от скрупули, че се среща с други мъже, а в същото време ходи с Палмър. Но сега, когато бе вече омъжена, се чувстваше виновна. Вярваше — или й се искаше да вярва — в светостта на клетвата, която бе дала.

Все пак вниманието, което Роби й оказваше, накрая я бе покорило. Още повече че беше самотна. С изключение на разговорите по телефона с Барни, тя наистина нямаше с кого да размени две думи. Дори пощата й се състоеше предимно от сметки, картичка от Палмър от време на време и нередовни писма от Грети.

И тъй като все повече се отпускаше с Роби, тя започна да споменава проблема на Грети.

— Може и да греша — бе отвърнал Роби, — но най-големият й проблем е собственият й лекар. Анди Химерман може да е най-големият експерт по смущенията при подрастващите в света и да има профила на Кари Грант, но иначе хич не е стока.

— Какво имаш предвид? — попита Лора.

— Мисля, че не е уверен в своята мъжественост. Но все пак не мога да проумея защо му е притрябвало да злоупотребява с положението си и да прелъстява пациентки.

Лора бе слисана.

— Откъде знаеш толкова много за него?

— Не искам да бъда неколегиален. Да речем, лекувал съм пациентка, с която той се беше забъркал и която обърка.

— Но Грети се кълне, че той иска да се ожени за нея.

Роби се подсмихна.

— Ще използвам израз на Дороти Паркър: „Ако всички жени, на които Анди е дал обещание за женитба, ги видя зарязани в една безкрайна редица, никак не бих се изненадал.“

— Роби, това никак не е смешно. Грети не познава мъжете. Затова е отишла при Химерман.

— О, господи — промълви Роби и се умълча.

Лора бе длъжна да попита:

— Успя ли да оправиш онази негова пациентка? Искам да кажа, добре ли е вече?

Роби се смути.

— Момичето беше много болно.

Лора се хвана за миналото време.

— Беше?

Роби кимна сериозно.

— За малко не посочих на следователя като причина за смъртта Андрю Химерман, доктор по медицина.

— Боже мой! — възкликна Лора. — Защо не съобщи за това?

— Опитах се — отвърна глухо Роби. — Но единственият свидетел не можеше да даде показания.

Бенет не можеше да заспи — дори след двата милиграма валиум, които бе взел. Все пак той знаеше, че е от съдбоносно значение да е добре отпочинал, иначе нямаше да е достатъчно сръчен, за да оперира. В хирургията не си извинен за това, че е понеделник сутрин.

Накрая той преодоля неохотата си и вдигна телефона.

— Д-р Ливингстън го няма — каза един глас, който звучеше точно като този на Барни Ливингстън.

— Ей, аз съм, Бенет. Събудих ли те?

— А, д-р Ландсман — каза Барни вече с фалшиво професионален тон. — Може ли да ви се обадя малко по-късно? Тъкмо преглеждам един пациент.

— У дома, посред нощ? Звънях в болницата и ми казаха, че не си дежурен.

— Д-р Ландсман, струва ми се, че по-добре ще е да ми се обадите утре сутринта в редовните ми приемни часове.

Бенет най-сетне загря.

— Да не би да си с гадже, докторе? — попита тихо той.

— Да, докторе — отвърна Барни многозначително. — И пациентката сериозно се нуждае от незабавната ми намеса.

— Извинявай. Няма повече да спирам възхода на медицината.

Барни остави слушалката и се върна в стаята, като мърмореше театрално:

— Край няма. Лекари се обаждат за съвети денонощно. Това, че в Европа в момента е ранна сутрин, не значи, че имат право да ме безпокоят сега.

После попита пациентката си:

— Докъде бях стигнал?

— Точно дотук — отвърна Сали Шефийлд.

Бенет не можеше да повярва на очите си.

В малката, изпъстрена с цветни плакати дневна на горния етаж на едно двуфамилно жилище близо до Диксуел авеню се бяха натъпкали повече от двайсет негри, половината от които бяха жени с бухнали дълги коси. Повечето от мъжете бяха облечени като извратени маниаци по кожените изделия или като щурмоваци (или двете едновременно). Защото официалната униформа на „пантерите“ се състоеше от яке, барета, риза и панталони от черна кожа. И, разбира се, черни ботуши.

Ярост покриваше стените на стаята: снимки на Малкълм Х, Че Гевара, Стоукли Кармайкъл и Рон Каренга — най-войнствения от черните националисти. Плакатите сякаш крещяха в хор революционни лозунги: „Огън за дългоносите мръсници“, „Смърт на белите“.

Бенет влезе смутен и се зарадва, когато видя Джек. Санитарят го поздрави, после го заведе до средата на стаята, където го представи на събралите се като „брата Бенет“.

В спортния си университетски пуловер, ризата с разкопчана яка и дънките Бенет се чувстваше като чужденец.

Той положи усилия да се слее с тези хора, които въпреки всичките си войнствени намерения се стремяха да поправят една коренна несправедливост. Странно защо, той си спомни едно есе, което Барни му беше дал веднъж, за да го предаде на Хершел. Беше писано от Бруно Бетелхайм и третираше човешкото поведение в екстремни ситуации. То беше за концентрационните лагери, но принципите бяха същите. Прекомерният натиск води до удивителни реакции сред потиснатите.

Джек се изправи, за да вземе думата, но тук го наричаха не с „робското“ му име, а брат Джамал.

— Имаме братя, които са били в армията и могат да научат хората ни как се води партизанска война. Имаме курсове по карате за всяко дете, което не е достатъчно голямо, за да държи пушка. Освен това организираме учения по уличен бой. Ако белият човек се готви за война, ще я има!

Последваха овации и одобрителни възгласи: „Браво.“

Брат Джамал попита дали има някакви въпроси.

Бенет се поколеба, после вдигна ръка.

— Може ли да попитам какви доказателства имате, че ъ… въпросните бели се готвят за война?

Джамал-Джек отговори:

— Имам писмени доказателства, че армията на САЩ подготвя седем специални части — чувате ли? — Седем специални части, които трябва да се справят с „наглото“ държане, което очакват от нас. Само че ние възнамеряваме да ги смачкаме тях.

Това предизвика нов залп „Браво“ от страна на публиката.

— Между другото — продължи говорителят, като погледна към Бенет, — искаме да започнеш един курс по първа помощ и понеже си хирург, да обучиш един медицински корпус да лекува рани от куршуми. Така че с нас ли си, братко?

Бенет се почувства като в небрано лозе.

Джамал-Джек го подкани:

— Хайде, човече, знаеш какво казва Елридж: „Ако не си част от разрешението, значи си част от проблема.“ Така че на чия страна си, братко Бенет?

Из тълпата се разнесе шепот.

Бенет се изправи и отговори колкото можа по-спокойно:

— Сигурно съм по-стар от всички вас и може би ще успея да представя борбата за равенство — нашата борба — в един вид перспектива. В малкото градче в Джорджия, където израснах, имаше гимназия за белите и хамбар за „неграта“. По-късно училищата на Юга, и университетите дори бяха слети. Вече имаме един черен сенатор от Масачусетс…

— Я чакай малко, Чичо Том — изрева ядосано един глас.

Беше Джомо Симба (на суахили — „лъв“).

— Ясно е, че главата ти, мистър, е точно до задника на белия човек.

Сред подигравателния кикот на „пантерите“ Симба продължи:

— Тук сме, защото ни дойде до гуша от тъпите брътвежи на белите: „Вижте колко далеч сте стигнали.“ По-добре се вдигай и си обирай крушите, човече. Иначе, като се разсее димът ще си се превърнал на черен пух и прах.

Възгласите „Браво“ бяха още по-силни.

— Добре, умнико — отвърна язвително Бенет, — да видим как ще ми отговориш на някои въпроси с повишена трудност. Първо, какво спечелихме с подпалването на Уотс или на някой от другите централни райони, след като всъщност запалихме собствените си домове и работни места? И още — някой от вас да е лекуван в болницата „Иейл-Ню Хейвън“? Къде, по дяволите, ще идете, ако я изгорите?

— Имат двама черни лекари на кръст в целия медицински персонал — изкрещя писклив женски глас.

— Съгласен, съгласен — отвърна веднага Бенет. — Но все пак в спешното приемат целия черен Ню Хейвън.

— Какъв напредък, дявол да го вземе, е това? — озъби се в отговор жената.

Бенет снижи глас и отговори бавно и отмерено:

— Дайте ми минута, за да ви разкажа една историйка. Човекът, който пръв изпробва технологиите по преливане на кръв, беше един черен лекар на име Чарли Дрю — един от най-кадърните хора в света. През 1950 г. той пострада при автомобилна катастрофа в Алабама. Но понеже бил черен, не го приели в проклетата болница за единственото, което можело да спаси живота му — преливане на кръв. Зацепвате ли? Някой от вас да е имал някога подобен проблем?

Те мълчаха.

— Това, което искам да кажа, е, че разбирам желанието ви да изгорите мостовете зад себе си. Но защо бе, защо ви трябва да палите мостовете пред себе си?

Те мълчаха вцепенени, докато един от „пантерите“ не се обади от дъното на стаята:

— Не ни трябва проклетото ти мнение. Искаме да видим задника ти в предните редици.

Бенет се опита да напусне сцената колкото може по-кротко.

— Вижте, момчета — рече тихо той, — поставихте ме пред много труден избор и ми трябва време да помисля. С удоволствие ще преподавам първа помощ в гетото — това ще е от полза. Само че не съм готов да сложа бомба под стола на Линдън Джонсън.

И след като се извини с болничните си задължения, той се отправи към вратата.

В коридора го настигна Джамал-Джек.

— Слушай, Бенет — прошепна той притеснено, — работата ми носи шейсет и осем и петдесет чисти, а трябва да издържам жена и деца. Нали няма да кажеш…

— Разбира се, че не, Джек. Не се тревожи.

Бенет се обърна и се втурна надолу по стълбите към улицата, защото се срамуваше, че може да го видят в деветхилядидоларовия му „Ягуар“.

[1] Скалист. — Б.пр. ↑

33.

Навлизането в живота е един величав момент. И ето че през 1967–1968-а повечето лекари, завършили медицина пет-шест години по-рано, най-после биваха освобождавани от надзор и продължаваха сами, увенчани с короната на всеведението, а в същото време прокълнати да осъзнават своята ограниченост и склонност към грешки.

Времената бяха толкова объркани, че военните лидери се произнасяха върху стойността на живота, а лекарите предопределяха момента на настъпване на смъртта. Моралната шизофрения беше остро заразно явление.

Генерал Уестморленд каза на пресата, че жълтите — като тези например, които неговите войски се опитваха да изтребят във Виетнам — ценели човешкия живот по-малко, отколкото хората от по-просветения Запад.

Черните се бунтуваха в големите градове, навличайки си гнева на белите. Но колкото и да е парадоксално, когато същите тези негри обличаха униформа от каки и косяха с картечен огън виетнамските партизани, белите генерали окачваха медали на гърдите им.

Пример за това противоречие, за това шизофренично отношение към насилието беше Касиус Клей (както му казваха белите) или Мохамед Али (както го наричаха неговите събратя и част от либералната левица). Великият боец застана на стъпалата на мобилизационния център и заяви, че няма да използва дадените му от Бога дарби, за да кара виетнамците да се защитават от съкрушителните му удари. Този, който с настървение се впускаше на ринга и смазваше противника си в петия рунд или го просваше на земята още в четвъртия, отказа да участва в унищожението на хора, които дори не можеха да си купят боксови ръкавици.

Али беше освидетелстван като умствено негоден за военна служба. („Казах им, че съм най-великият — а не най-умният.“) Времената се меняха.

В същото време лекарите се питаха: „Какво е смъртта?“ С други думи, кога органите на един умрял човек, могат да бъдат извадени, за да се използват на мястото на увредените органи на други болни?

В една страна, толкова близо до Южния полюс, че понякога я осветяваше южното полярно сияние, д-р Кристиан Барнард чакаше смъртта да бъде установена, за да присади сърцето на един труп в друго тяло.

В болницата „Хрут Шуур“ близо до Кейптаун хирурзите добавиха още един аспект към спора, чий живот е по-важен. Третият пациент на д-р Барнард, един бял зъболекар от Кейптаун, беше спасен от сърцето на „цветнокож“. Как биха класифицирали вече този пациент идеолозите на апартейда? Коя част от автобуса, коя тоалетна трябваше да ползва и всъщност в кой квартал трябваше да живее Филип Блайберг, най-успешният и най-противоречив случай на Барнард?

Все пак надежди за този свят имаше. Прехвърлянето на сърце от едно тяло в друго заля печата през 1967-а, а в една тиха лаборатория в Кливлънд, щата Охайо, през същата тази година д-р Робърт Уайт извади целия мозък от черепа на една маймуна и го присади на друга.

Възможностите надхвърляха границите на въображението.

В психоанализата няма дипломиране, тъй като в известен смисъл човек не престава да се учи. Впрочем най-важният етап на терапията започва едва когато пациентът се надигне като феникс от пепелта на своите задръжки, когато се изправи и прекрачи в лабиринта на всекидневието, а психиката му вече го води като компас — да се надяваме — към правилните решения.

С противоречиви чувства — гордост и облекчение, редуващи се с тъга и мъничко страх — Барни се отправи за последния си сеанс с д-р Бауман.

Въпреки че психоанализата му беше приключила официално, той съзнаваше, че някои негови емоции завинаги ще останат неразгадани.

Вярно, че по време на своята вътрешна одисея от спомен на спомен Барни бе открил, че болестта на Харолд и ранната му смърт го бяха лишили от бащата, от който толкова много се е нуждаел. И това не можеше да се промени.

С помощта на д-р Бауман той се беше научил да разбира това, което прави — или поне защо го прави. Той вече можеше да очаква най-големия дар, който анализата носи — рядкото умение да се държи като възрастен.

Това беше хубавата страна. Но имаше нещо, което им убягваше — един герой от драмата на живота му, който се появяваше почти във всяка сцена, но чиято функция остана неизяснена. И д-р Бауман знаеше прекрасно, че Лора Кастелано не е просто статистка.

Пациентът му беше описал това момиче толкова живо — не само нейните качества, но и разтревожената й психика, — че Бауман често се питаше какво всъщност представлява тя. Все пак той знаеше, че не е успял да помогне на младия психиатър да разкрие точно какво означава за него тази митическа фигура.

Оставаха само няколко минути и Барни тъкмо изказваше мисли по повод на навлизането си в трийсетата си година на принципа на свободната асоциация:

— Е, Кастелано също навършва трийсет. Чувствам се крайно виновен заради оптимизма си, защото знам, че тя е крайно нещастна.

Фриц се намеси:

— Относно Лора…

Барни го прекъсна:

— Сигурно мислите, че съм криел нещо от вас и че може би тая — знам ли? — романтични чувства към Лора. Но не е така.

Аналитикът не отговори.

— Искам да кажа, че бях съвършено откровен с вас, докторе. Не отричам, че веднъж или два пъти през всичките тези години, откакто се познаваме, съм имал — да ги наречем еротични — помисли спрямо нея.

И двамата мълчаха.

— Сигурен ли си, че не криеш нещо? — попита Бауман направо.

— Да, разбира се. Моите уважения, сър, но светът се променя. Вече е напълно възможно мъжете и жените да бъдат просто добри приятели.

— Това винаги е било възможно — отговори Бауман. — Просто се питам дали си сигурен, че вашият случай с Лора е точно такъв.

— Тя поне ме приема по този начин. В това съм сигурен.

— А ти?

— Не знам. Наистина, кълна се в Бога, не знам…

— Е, може би това е нещо, върху което можеш да поработиш в бъдеще.

Макар че още не беше завършил двете анализи, които правеше под научен надзор, за да го приемат в института, Барни вече имаше правоспособност да практикува обща психиатрия и можеше да приема частни пациенти извън болницата, в собствен кабинет.

Благодарение на широките връзки, които си бе създал сред по-старите си колеги, той научи, че един от старшите научни сътрудници, Брайс Уайзмън, наскоро бе останал сам, тъй като младият психиатър, който работел с него, постъпил в армията.

Барни се чувстваше объркан. Той седна на стола, който наскоро бе купил, затвори очи и се опита да се съсредоточи в себе си, за да разбере какво го тревожи.

Дали не беше това, че кабинетът на Брайс Уайзмън беше в Ийст сайд, достатъчно близо до Парк авеню, а името на тази легендарна улица веднага извикваше в съзнанието представата за привилегированост? Да, отчасти беше това.

И после — обзавеждането. Предшественикът му бе събрал разни екзотични творби и изделия и беше превърнал кабинета в подобие на бедняшки музей.

Но точно в това бе въпросът! Никой бедняк не може да бъде лекуван сред такова царско великолепие, мислеше си той. Ако се нуждаех от помощ, докато бях просто едно хлапе от Бруклин, щях ли да имам възможност да отида при добронамерения д-р Ливингстън в кабинета му между Медисън и Парк авеню? После веднага си каза в своя защита, че пък в болницата преглежда пациентите безплатно. Той дълго мисли, опитвайки се да стигне до по-дълбоките причини за недоволството си.

И накрая разбра какво е.

Не бяха адресът, причудливите декори или картините. Бяха парите. Защото в дъното на скрупулите си той откри това, което го тревожеше: той трябваше да си сложи цена.

На пръв поглед изглеждаше невероятно, че не бе се сетил за това досега. Но единствената награда, която бе желал до този момент, беше здрав нощен сън. От болницата получаваше заплата — ако можеше така да се нарече. Писането му носеше още малко. Това поне беше работа, която можеше да измери количествено.

Но как да оцени себе си — своя ум? И след като хората, които идват на психиатър, са достатъчно изтерзани вече, как да стовари още една тежест върху тях? Да, Фройд казва, че финансовата жертва помага за успеха на лечението. Но не всичко, което Учителят твърди, е вярно. В края на краищата той не си е изпратил сметка, когато се е самоанализирал.

Неусетно Барни започна да си спомня случки от детството. Като например случайно дочутия разговор на Луис Кастелано с майката на едно дете, чиято счупена ръка тъкмо бе наместил.

(„Колко ви дължа, докторе?“ — бе попитала тя.

„Пет долара много ли са за вас?“

„Не, не — бе отговорила колебливо тя. — Но може ли да ви платя една част сега, а другите по-късно?“

А Луис я бе уверил: „Петдесет цента на седмица са достатъчни. Но аз изобщо не бързам. Може да поговорим пак, като сваля гипса на nino.“)

Само че Луис не трябваше да плаща наема на тежкарски кабинет или половината заплата на секретарката.

И все пак наистина ли един лекар се нуждае от цялата тази показност?

— Знам как се чувстваш — каза Брайс на другия ден. — Но и Рокфелер да беше, пак трябваше да вземаш пари. Така пациентите ще те приемат на сериозно. Това е документирано в литературата — не само от Фройд, но и от Ференчи и много други. Разбира се, ще правиш изключения, когато се касае за бедни. Но иначе, ако бях на твое място, бих заковал таксата си на двайсет-трийсет долара на сеанс.

Но съвестта на Барни още не можеше да се успокои.

— В древния Вавилон са плащали на доктора само ако излекува пациента си.

Уайзмън се засмя.

— Хамураби е установил това правило още през 1800 г. пр.н.е. Смятам, че в наши дни АМА би приела това за малко старомодно.

После пак се върна на въпроса:

— Ти извършваш услуга, Барни. Представи си, ако искаш, че си таксиметров шофьор, който превозва пациентите от болестта към здравето. Броячът отчита, нали така?

Без да иска, Уайзмън бе употребил метафора, която отговаряше на едно истинско изживяване на Барни. Той беше работил като таксиметров шофьор.

Барни се засмя дяволито:

— Единствената разлика е, че не вземаме бакшиши. Нали, Брайс?

Уайзмън се ухили и каза:

— Само под формата на акции или хероин.

До пролетта на 1967-а във Виетнам имаше близо половин милион американски войници и само малка част от тях знаеха точно за какво се бият. През това време от единия до другия край на Щатите почти същият брой протестанти маршируваха срещу намесата на страната им в Югоизточна Азия. Генерал Луис Б. Хърши, който ръководеше мобилизацията, даде да се разбере — тези, които са били отложени, докато завършат образованието си, ще бъдат лишени от тази привилегия, ако бъдат хванати, че участват в антивоенни демонстрации.

Много лекари не бяха отбили военната си служба и ако ги призовяха да служат във Виетнам, щяха да се изправят пред морален проблем. До този момент големи колонии американски младежи, които вече бяха мобилизирани, доброволно ставаха бежанци и напускаха страната. Канада и Швеция изведнъж се превърнаха в дезертьорски центрове.

Но имаше и други начини да се избегне униформата. Например бележка от лекар, в която се твърди, че младежът е негоден за военна служба. Тъй като удостоверението за психическа лабилност бе може — би най-ефективната пречка за мобилизиране, Барни беше подложен на изключителен натиск.

Какъв лекар щеше да е той, ако обяви здрав човек за болен? Двамата с Лора обсъждаха това безспир в среднощните си „консултации“.

— Слава Богу, че момчетата, с които имам работа, са само на няколко дни — отбеляза тя — и нямам подобни проблеми.

— Не бъди толкова сигурна, Кастелано. Както е тръгнало, нищо чудно, като пораснат, тази война още да продължава.

— Но ти в момента се печеш на бавен огън. Как смяташ да се оправиш?

— Ще обявя за луд генерал Уестморленд, а цялата война — за безумство.

— Съгласна съм с теб — каза тя, — аз вече свирих отбой. И ти съчувствам за това, че си толкова затънал. Знаеш ли, никъде в Хипократовата клетва не се казва, че лекарят има право да излъже, за да не прати пациентите си на бой. Морален прецедент няма.

— Има — възрази Барни. — Нюрнбергският процес доказа, че нравствеността стои над националната принадлежност. И не забравяй, че, ако тези момчета вземат да подпалят военните си книжки, ще бъдат хвърлени в затвора. Това не е ли неморално? Освен това лекарите трябва да спасяват животи. А ако обявя някого за негоден, той няма да отиде да убива хора.

— Божичко, Барн, ти наистина поемаш голям риск. Възхищавам ти се. И какви причини ще посочиш?

— Всичко, което сметна за подходящо — фетишизъм, шизофрения, склонност към убийства.

— О, сигурно много ще си паднат по тези със склонност към убийства.

— Като стана въпрос за убийци — прекъсна я Барни, — какво прави онзи кучи син, съпругът ти?

— Прави нещо там във Вашингтон.

— Нямах това предвид. Как я карате вие двамата?

— О, знам ли — отговори тя. — Май сме в застой. Както и да е, той пристига тази вечер.

— Не смяташ ли, че достатъчно време те подмята като пумпал? Това е убийствено, Кастелано. Защо не му дадеш някакъв ултиматум?

— Слушай, Барн, вече му отправих една сърдечна покана за развод. Той не прие. Казва, че харесва нещата такива, каквито са. А аз, честно казано, съм толкова уморена, че не ми пука.

Лора така се бе увлякла в разговора, че не забеляза как вратата се отвори. Нито че Палмър влиза в стаята.

— Ако трябва да бъда искрена, сигурно аз съм виновна, че кръшка. Тоест че с любовните си истории вероятно ми връща за „свободните“ ми възгледи, преди да се оженим.

— За Бога, Кастелано, имаш удивителната способност винаги да се изкарваш виновна.

В този момент Лора изпищя.

— Ей, какво става, дявол да го вземе? — попита Барни.

Тя се обърна и си отдъхна, като видя, че е Палмър, който я беше ощипал игриво по врата. Той обви ръка около кръста й, а тя успокои Барни:

— Безпътният ми съпруг се прави на Дракула. По-добре да свършваме вече.

— Добре, Кастелано, но гледай добре да го наредиш или поне да му затвориш устата.

Тя остави слушалката.

За нейно учудване Палмър започна да разкопчава копчетата на блузата й и да мълви с тон, който не бе чувала от години:

— Страшно ми липсваше, Лора.

Половин час по-късно, когато седяха пред камината, Лора го целуна и каза:

— Това трябва да се отчете като най-големия духовен прелом, откакто Свети Павел полудя на път за Дамаск.

— Знаеш, че винаги съм те обичал, Лора. Онова сигурно е било закъснял пубертет. Няма да се преструвам, че съм запазил целомъдрието си във Вашингтон. Там е един малък сексуален карнавал. Знаеш ли, надявам се, че не си видяла онази долна клюка във вестниците за мен и Джесика Форбс. Просто се случи да седя до нея на вечеря. Но предполагам, че всичко, което една сенаторска дъщеря върши, налива масло в огъня на клюкарите.

Лора се питаше дали това „признание“ не беше всъщност зле прикрит опит за самохвалство. Но пък толкова й се искаше да повярва, че той отново я обича.

— Слушай, Палмър — отговори тя, — няма нужда да посочваш имена, ранг и номер на сутиена. Да приемем, че и двамата сме разнообразили за малко моногамията си.

Тогава той попита колебливо:

— Да не би в живота ти да се е появил някой по-специален?

— Хайде да сменим темата — каза нежно тя, защото знаеше, че, ако си признае за Роби, ще нарани честолюбието на Палмър. И му отговори с въпрос: — Колко ще останеш?

— Имам две седмици отпуск — отвърна той. После тихо добави: — Ако ти е възможно да се откачиш поне за малко от работата, бих искал да прекарам цялото време с теб.

— Може би ще успея да си взема ден-два…

В този момент телефонът иззвъня. И двамата не помръднаха.

— Сигурно е за теб — прошепна той.

— Забрави го. Не искам да развалям магията.

Телефонът звънеше настойчиво.

— Хайде, Лора — подкани я Палмър. — Ти си лекар, може да е важно.

Докато вървеше бавно към телефона, тя усещаше как погледът му я следи.

— Ало, на телефона д-р Кастелано.

— Здравей, Лора, твоят вечно любящ Роби е насреща. Дали ще успея да те изкуша с едно късно питие и няколко такта музика?

— Извинявай, но сега съм затрупана с работа. Ще се видим утре след сутрешните визитации.

— Случило ли се е нещо? Или може би звъня в неподходящ момент?

— Много си тактичен, благодаря ти.

— Няма защо — каза тъжно той. — До утре.

Тя долови разочарованието в гласа му.

— Кой беше? — попита небрежно Палмър, когато тя се върна до камината.

— Никой — отвърна тя. — Няма значение.

— Може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

— Вземаш ли хапчетата?

Тя се усмихна.

— Само не ми казвай, че се притесняваш да не забременея. Хайде, успокой се — вземам ги по-редовно от всякога.

По лицето му пробягна краткотраен израз, който сякаш казваше: „От кого си се пазила през всичките тези месеци?“

— Ако ги спреш, колко време ще трябва, за да забременееш?

Лора онемя от учудване. Тя отговори механично, като по учебник:

— Ендокринната система на тялото често е непредсказуема. Понякога трябва да минат шест-седем цикъла — дори година след като жената спре таблетките. Но има и случаи, в които прекъсването непосредствено стимулира плодовитостта.

— Да се надяваме, че си във втората категория — каза той.

Тя все още беше леко шокирана.

— Откъде този внезапен стремеж към бащинство?

— Ами и двамата остаряваме. Жената трябва да роди първото си дете преди трийсет и петата си година. И тъй като специализацията ти свършва тази година и вече няма да си толкова натоварена, би могла да го вместиш някак в програмата си.

— Каква е истинската причина, Палмър? — настоя тя.

— Ами искам наследник, който да продължи фамилията.

— Не — Лора бе категорична, — искам да ми кажеш абсолютно честно — цялата истина.

Той я погледна право в очите и не без известна доза страх си призна:

— Прехвърлят ме. Не знам точно кога, но заминавам за Виетнам.

— Лора, сигурно се шегуваш!

— Съжалявам, но така трябва.

— Но той се е отнасял с теб като с парцал — нима ще го приемеш пак в живота си и отново ще заровиш глава?

Роби беше извън кожата си. Докато пиеха кафето си, Лора му бе съобщила, че не бива да се виждат повече — освен като приятели. Роби можеше да приеме тази половина от новината. Той не беше дете. В различни моменти от живота си бе печелил и губил — имаше бивша жена и две объркани деца, които го доказваха.

Но фактът, че жена като Лора би си помислила сама да се върне при Палмър, след като той се бе държал с нея така долно, направо го разстройваше. Още повече, защото от собствен опит знаеше, че това, което най-често задържа мъжа и жената заедно дори когато и двамата си дават сметка, че така се съсипват, е чувството за непълноценност.

Роби смяташе, че с него ще й бъде по-добре, отколкото с Палмър. Защото Роби виждаше малкото момиченце в жената и това инстинктивно го караше да я защитава.

А онова копеле Палмър влиза с валсова стъпка, щраква с пръсти и тя веднага се връща пак да я тормози. Като се замислеше, може би Лора всъщност искаше да бъде нещастна. Добре, Роби, каза си той, пусни я да си върви — мъката може би ще остане за теб.

Всичко това минаваше през главата му, докато седяха в стаята на сестрите и се наливаха с кофеин. Той бе доволен, че бе потиснал първоначалния си инстинкт да й се скара. Почувства се по-спокоен, по-разумен.

— Сигурна ли си, че изборът ти е правилен? — попита той.

— Не съм правила никакъв избор, Роб.

— Искаш да кажеш, че си избрала един от двама ни без вътрешна борба?

— Не, това не беше избор. Роб. Палмър ми е съпруг. Обмислих дълго и внимателно решението си да се омъжа за него.

— Разбира се, че имаш избор — много добре знаеш, че бих се оженил за теб.

Лора пое нежно ръката му.

— Слушай сега, Роби — това, което беше между нас, бе чудесно и аз много те обичам. Но, откровено казано, смятам, че ще се оправиш по-добре без мен. Не съм лоша за любовно приключение, но от мен наистина не би излязла добра съпруга.

Роби го болеше — колкото за нея, толкова и за него самия.

— Лора, слушай внимателно, това е заключителната ми реч — той спря, пое си дъх и продължи тихо: — Господ ти е скроил лош номер. Дал ти е всичко. Само че резултатът така го е омагьосал, че е забравил да те довърши, като прибави и мъничко самоувереност. Добре, явно аз не успях. Няма да ми е лесно, но ще се оправя. Надявам се само някой ден някой да налее малко мозък в тази твоя великолепна главица и да те научи да харесваш себе си.

Той се обърна, за да скрие сълзите си.

И си тръгна.

34.

В ранната есен на 1968-а Черната сила[1] буквално достигна олимпийски върхове.

В игрите, проведени в град Мексико — на една миля надморска височина, американските атлети Томи Смит и Джон Карлос спечелиха златния и сребърния медал в надбягването на двеста метра. От почетната стълбичка, докато оркестърът свиреше „Знамето, обсипано със звезди“, двамата атлети вдигнаха юмруците си в черни ръкавици, за да протестират срещу начина, по който бяла Америка се отнасяше с техните събратя.

Тази нова ярост се бе разгоряла предишната година, когато Раи Браун стана председател на Студентския координационен комитет за ненасилие. Във встъпителната си реч той предложи лейди Бърд Джонсън, съпругата на президента, да бъде убита — което показваше колко малко означаваше вече името на групировката.

Освен това той въведе една нова тема във войнстващата им доктрина — антисемитизма. Изведнъж на американските евреи започна да се гледа като на първопричина за потискането на черните.

За организации като СККН и КРР[2], които имаха широката подкрепа на бившите жители на първите гета, това беше странна тактика.

За Хершел Ландсман това беше нож в сърцето. До този момент той бе подкрепял с всички сили черната кауза, сега двамата с Хана се чувстваха предадени. Но най-голямата им тревога — толкова смущаваща, че не смееха да я споделят дори един с друг — беше как ще се отрази това на отношенията им с Бенет.

До този момент Барни бе написал повече от двеста страници от „Вътрешният мир на шампиона“ и вече не можеше да отказва на настойчивите молби на Бил Чаплин да хвърли поглед на ръкописа.

Силно развълнуван, той занесе материала в издателска къща „Бъркли“.

От девет часа същата вечер той започна да звъни на Бил Чаплин поне по два пъти на час с молба да чуе някакъв отзив.

— Добре ли е, Бил? Добре ли е? Тъй де, става ли? Или е ужасно? Не е ли претенциозно? Не е ли повърхностно?

Обърканият редактор отговаряше:

— Слушай, не мога да чета, разсейваш ме. Вземи едно хапче и се опитай да заспиш.

— По дяволите, не искам хапче. Искам да чуя какво мислиш.

Страниците, които беше дал на Бил, съдържаха анализи на наблюдения върху най-различни шампиони, като например спринтьора Джеси Оуенс, боксьора Джо Луис и Роджър Банистър, който пръв пробяга една миля за четири минути. Те включваха още интервю с Доналд Кампбъл човека, който постави рекорди по бързина по суша (403,1 мили в час) и във вода (276,33 мили в час), взето дни преди смъртта му. Това беше един особено интересен случай, тъй като бащата на Кампбъл също е бил от „бързите състезатели“ — първият човека надхвърлил предела от 300 мили в час по суша. Дали това не се дължеше на гените? Или на психиката? Как се е чувствал той, когато е „бил“ собственият си баща?

Но Барни знаеше, че най-добрата глава дотук е тази, която бе посветил на героя от своето детство Джеки Робинсън — внук на роб и първия, който разруши цветната бариера в бейзбола.

В единайсет и половина Бил му позвъни.

— Материалът е страхотен — възкликна той.

— Искаш да кажеш, че ти харесва? — попита Барни недоверчиво.

— Не, просто съм влюбен в него. Кога ще довършиш останалото?

— Ей, слушай — сопна се Барни, — понякога забравяш, че съм практикуващ лекар.

— Знам, знам — съгласи се Чаплин, — но просто се налага да го включим в плана за напролет. Ако се притесняваш за пари, мога да ти дам още един аванс, така че да се освободиш временно от другите си задължения и да се концентрираш само върху книгата.

Мълчание.

Бил помисли, че връзката е прекъснала.

— Барни, чуваш ли ме?

Барни отговори с тон, който не скриваше раздразнението му:

— Бил, ще ти кажа за милионен път, че психиатърът е като баща на голямо семейство. Нашите пациенти не са от тия, които постъпват за операция и си заминават след една седмица. Когато дойдат при мен, аз се обвързвам с тях и трябва да съм на линия, когато имат нужда от мен дори ако това продължи с години. Какво ще кажеш, ако пилотът рече да си вземе почивка точно когато летиш над Атлантическия океан?

Бил се опомни.

— Извинявай, Барн, извинявай. Увлякох се. Разбирам, че имаш по-важна работа. Може ли да оттегля предложението си приятелски?

— Разбира се, не се притеснявай.

— Добре тогава, Барн, ще отменя уговорката — каза редакторът му, като побърза да се оттегли, но вметна в последния момент:

— Все пак, ако можеш да свършиш до август…

— Лека нощ, Бил.

— Току-що убих човек — какво ще правя сега, по дяволите?

Беше два часа през нощта. Тим Блустоун, лекар-стажант по вътрешни болести, беше объркан. Сет Лазаръс, по-старши от него, се опита да го успокои.

— Ей, Тим, по-спокойно. Опитай се да се стегнеш. Седни и ми разкажи какво се случи.

Младият лекар се подчини автоматично. После зарови глава в ръцете си.

— О, Божичко, аз съм убиец — изпъшка той.

Тим вдигна лице и изтри очите си с ръкав.

— Мисис Макнотън. Тя беше…

— Знам — прекъсна го Сет. — Утре трябваше да бъде изследвана. Продължавай.

— Когато сестрата правела обичайното измерване на съществените признаци, кръвното налягане на бабата изведнъж започнало да спада дяволски бързо и тя ме повика от дежурния кабинет. Аз изтичах веднага и още преди да й сложа маншета разбрах, че кръвното й е страшно ниско. Лицето й беше посиняло…

Той спря и след малко продължи:

— Чувствам се пълен идиот. Знам, че трябваше да те повикам, Сет. Ти нямаше да ме оставиш да оплескам всичко.

Той погледна отчаяно към главния лекар. Сет каза просто:

— Продължавай.

— Ами мислех, че знам какво трябва да направя. По-точно, знаех какво трябва да правя, само дето…

Той прекъсна изречението си по средата. Канеше се да си признае фаталната грешка.

— Проклетият й диастолик беше спаднал на трийсет, затова казах на сестрата да ми донесе арамин. Знаех, той веднага ще вдигне кръвното й.

— Точно така — отбеляза Сет, — той съдържа съдопресорен елемент. Дотук не виждам нищо нередно.

— Сестрата ми донесе пет-шест ампули. Просто ми ги изтърси и хукна към другия край на стаята — някой бе получил кръвоизлив. Всъщност и тя е виновна, защото трябваше да ми донесе по-разреден арамин. Не, глупости, аз трябваше да внимавам повече. Но бях толкова уморен, че наистина не знаех какво правя. Както и да е, вкарах десет милилитра във вената на мисис Макнотън и изчаках да видя резултата. Но такъв нямаше. После изведнъж кръвното й скочи — и аз се паникьосах. Уплаших се да не получи сърдечна недостатъчност, инфаркт или мозъчен кръвоизлив.

— Загуби самообладание и й даде още една ампула — предположи Сет.

Тим кимна.

— После тя изведнъж притихна — той млъкна и след малко промърмори: — Беше мъртва. Накрая направих това, което трябваше да направя най-напред. Взех картона й. Чак тогава видях, че е страдала от тежък диабет…

— Лошо — отбеляза небрежно Сет. — Араминът има противопоказания при диабет — стеснява кръвоносните съдове, които и без това вече са увредени и може да спре притока на кръв.

Тим започна да удря с юмруци по бюрото.

Сет се изправи и прошепна:

— Казал ли си на друг?

Младежът поклати глава.

Без повече приказки Сет се отправи към леглото на мисис Макнотън, а Тим го последва. Пациентите от двете й страни хъркаха. Мисис Макнотън лежеше неподвижно.

Сет внимателно провери съществените й признаци и освети зениците й. После погледна Тим и рече:

— Прав си, тежък мозъчен инфаркт според мен.

Тим стоеше неподвижен, сякаш парализиран от вината си, а Сет продължи:

— Върни се в кабинета и ме изчакай. Ще кажа на дежурната сестра да поеме нещата. После двамата с теб ще напишем смъртния акт.

За част от секундата и двамата мълчаха. После Тим проплака тихо и уплашено:

— Аз я убих, нали, Сет?

А Сет каза само:

— Ще се видим в кабинета.

И се отдалечи.

Когато след петнайсет минути Сет стигна до дежурния кабинет, въздухът там беше гъст като лондонска мъгла. Блустоун сигурно е пушил по две цигари наведнъж, помисли си той.

Сет подаде на Тим писалка и един документ. Тим го погледна, без да продума.

— Просто го подпиши, Блустоун, бъди така добър — подкани го Сет.

— Посочваш като причина за смъртта тежък церебрален инфаркт.

— Да, и? Това е съвършено вярно.

Тим вдигна скованото си лице към Сет и каза:

— Знаеш много добре, че причината за смъртта съм аз.

— Слушай, Блустоун, няма лекар на света, който да не е загубил пациент поради някоя човешка грешка, особено ако е спал малко като теб. Този документ казва истината — Сет замълча, после се съгласи: — Просто не казва цялата истина.

Тим гледаше главния лекар с благодарност.

— Благодаря, Сет, никога няма да забравя това.

Няколко минути никой не продума. После Тим попита с пресеклив глас:

— Кажи ми, Сет, някога убивал ли си пациент — искам да кажа, по погрешка?

Сет премери внимателно отговора си и каза:

— Обясних ти. Всички го правим.

Кариерата на Барни, както и настроението му — бяха определено във възход. С царския аванс, който Бил Чаплин му бе отпуснал, той плати началната вноска за един апартамент в Гейнсбъро Хаус, където от прозорците на дневната си можеше да наблюдава огромната тревна площ отпред, известна още като Сентръл парк.

Освен това почти винаги когато се возеше в асансьора, той попадаше в компанията на някой известен писател, художник или музикант. Барни още не можеше да повярва, че кариерата му е достигнала такива висоти, и момченцето в него често се изкушаваше да помоли съседката от деветия етаж да изтананика няколко такта от партията, която пее в момента в Метрополитън.

— Страхотни новини!

— Дано да са такива, щом ми звъниш посред нощ.

Барни бе допълвал данните на пациентите си до късно през нощта и тъкмо се бе унесъл, когато Бил Чаплин го разбуди по телефона.

— Слушай — каза развълнувано Бил. — Тази вечер вечерях с върхушката на „Спортс илъстрейтид“. Миналата седмица им изпратих твоята глава за Джеки Робинсън и те искат да я отпечатат в голямото си априлско издание за бейзбола — да покажат как са се променили нещата. Барни, нямаш представа, какво може да означава това.

— Но, Бил, главата е твърде дълга…

— Те, разбира се, ще я съкратят, момчето ми. И не се тревожи. Осигурил съм ти правото да прегледаш крайния вариант.

— Чудесно, Бил, чудесно — отговори Барни. — Но нали нямаш нищо против да си легна вече. Първият ми пациент е в седем без петнайсет сутринта.

— Този Ню Йорк е наистина само за теб, нали, Барни? Всеки час някой откача. Добре, ето ти една мисъл за приспиване: когато книгата излезе, ти ще станеш знаменитост.

Барни беше толкова уморен, че не го вълнуваше дори дали ще стане „знаменитост“.

— Лека нощ, Бил, и приятни сънища.

— Никога не сънувам — отговори между другото Бил. — Онези големи червени хапчета изтриват всичко от съзнанието ми.

— Страхотно — продума на прощаване Барни. И докато затваряше телефона, си мислеше: Успех, Чаплин. Когато мозъкът ти се размекне като маджун, наистина ще се радваш, че си се пристрастил към секонала.

Ланс Мортимър беше може би единственият човек в Лос Анджелис, който можеше да накара всички в стаята да се превиват от смях, без да е казал един-единствен виц.

Той бе осъзнал едно от многото предимства на анестезиологията — че с нейна помощ можеш да получиш множество покани за първокласни приеми в Бевърли Хилс, които иначе се оказват твърде високо за статуса ти. Дори баща му, доста известен сценарист, не беше нито веднъж удостоен с такава чест от висшите ешелони на холивудското общество. Особеният чар на Ланс като гост бе в това, че той се появяваше винаги не само с две красавици, но и с една тубичка.

Тоест тубичка с азотист окис — известен като смехотворен газ.

Ланс бе решил да стане анестезиолог след внимателно проучване и усилен размисъл.

Той първо отхвърли истински „заробващите“ алтернативи. Акушерството например. На кого му е приятно да го будят посред нощ? И на кой му е приятно да ходи по чуждите къщи, освен на гости? Което значи, че вътрешните болести също отпадаха.

В хирургията пък имаше толкова много бачкане. А отговорността бе прекалено голяма.

По едно време дерматологията привлече вниманието му. Първо, не те будят посред нощ. Не можеш да загубиш пациент. Нито пък има нужда да помниш огромна фармакопея. Според Ланс достатъчно бе да дадеш на пациента кортизон или пеницилин. Или ако си с по-бедно въображение, просто му казваш, че кожното дразнение най-вероятно ще изчезне само.

Пък и в дерматологията имаше хляб. Той познаваше един човек, който бе разделил кабинета си в Бевърли Хилс на пет отделни стаички за консултация, не по-големи от килери. Там сновеше от кабина на кабина и хвърляше по един поглед понякога през лупа — на обрива, пъпката или друг някой симптом. После веднага поставяше диагноза и казваше нещо кратко и мило на пациента. Накрая сестрата раздаваше указанията и рецептите и за пореден път назначаваше на пациента час за следващата седмица.

Единственият проблем според Ланс бе това, че дерматологията е скучна. Да виждаш един и същ обрив с малки вариации по сто пъти на седмица, е все едно да гледаш постоянно една и съща картина. Ако си принуден да се взираш в нея часове наред всеки ден, дори усмивката на Мона Лиза може да започне да те дразни.

Следваше урологията. Според последните данни от „Медикъл икъномикс“ гинеколозите и уролозите в момента водеха класацията по най-съществения признак — годишния доход. И тук не се налагаше да те търсят вкъщи. Това бе добре. Съотношението посетители на час също не бе лошо. И както при дерматологията, не можеш да загубиш пациент. (Защото, ако наистина откриеш нещо като рак, веднага препращаш заболелия при хирург или онколог.)

Но все пак, каза си Ланс, има много работа. И отговорността е значителна. Ще трябва да следиш литературата да овладяваш нови технологии и изобщо — да се отнасяш към работата си сериозно. Още повече че някои от пациентите наистина ще бъдат болни — може дори да умрат (макар и на операционната маса). А идеята да прекарваш дните си, като надничаш с кистоскоп в срамните части на хората не бе никак съблазнителна.

Работата на анестезиолога го привличаше много повече: докарваш пациента си до приятното състояние на отпуснатост, приспиваш го дълбоко и поддържаш дишането му равномерно. А през това време от другата страна на масата хирургът — вечно под напрежение — усърдно реже и пори, присажда и шие, рискувайки всеки момент да се провали. И ако операцията влезе неуспешна, почти винаги обвиняват него.

А междувременно любезният „газоподавач“ просто наглежда апаратурата, за да регулира дишането и кръвното налягане. И когато след успешната операция пациентът се събуди, той прелива от благодарност за подарения му втори живот.

Освен това анестезиологията е благодарна специалност. Работното време е подвижно. Пациентите не са в състояние да се оплакват, да противоречат или да задават въпроси. И ако искаш, можеш така да организираш работата си, че да имаш максимално свободно време за нормален охолен живот.

И за първокласни приеми, където те канят заради чара ти — и азотистия окис.

Дните на Барни бяха толкова напрегнати, че той почти забрави главата за Джеки Робинсън, която щеше да излезе в „Спортс Илъстрейтид“. Една съботна сутрин в края на февруари, след като бе прекарал два часа с пациент, който предишната нощ му се беше обадил смъртно уплашен, и сега навличаше спортен екип, за да потича и отърси поетата чрез осмоза болка, телефонът не щеш ли иззвъня.

— Д-р Ливингстън, съжалявам, че се налага да ви безпокоя в събота, казвам се Емили Ерийнууд. Работя към „Спортс Илъстрейтид“. Предполагам, че се досещате защо се обаждам.

— О, да, вашето списание смята да ампутира, тоест да „редактира“ главата от моята книга.

— Вижте, че се налага да режем, налага се, но това не означава, че осакатяваме. Ще бъде ли удобно днес да ви донеса нашия текст? — Бързаме да спазим срока.

— Колко време ми отпускате?

— Ами — поколеба се тя и се опита да се извини — би трябвало първо да ви подготвя за новината. Но ще ви кажа направо — в понеделник печатаме.

— Какво? Това е абсурдно! (Трябвало да ме подготви!)

— Моля ви, д-р Ливингстън, списанието ни е информационно и материалът ви трябва да излезе, когато успеем да го вместим. Пък и мисля, че ще останете доволен от съкращенията.

— Добре, бихте ли ми го изпратили тогава?

— Няма проблеми, ще го получите след половин час — отговори тя.

Барни отиде до бюрото си, извади своя екземпляр от главата и започна да препрочита това, което бе писал преди месеци.

След двайсет и пет минути на вратата се позвъни. Той отвори и видя дребна млада жена с големи кафяви очи и къса червеникавокафява коса.

— Здравейте, аз съм Емили Ерийнууд. Вие ли сте добрият чичо доктор?

— Аз съм — отговори Барни, като се опита да скрие разочарованието си от това, че го смятаха за второкласен автор и му пращаха помощник-редактор.

— Нося ръкописа — рече весело тя и извади кафяв плик.

— Чудесно… ъ… заповядайте, ако искате, за чашка кафе.

— Ами — отговори с усмивка тя — мисля, че се налага — освен ако не държите да преглеждате корекциите ми в коридора.

— Та вие ли сте редакторът ми? — възкликна той.

— Познахте. Не бих позволила на помощниците ми да припарят дори. Мисля, че е върхът.

Комплиментът — ако целеше това — заглади настръхналата перушина на Барни.

— Влезте… влезте — каза той, като й направи път с пресилен поклон. — Настанете се на това, което претенциозно наричам маса за хранене, а аз ще кипна малко вода.

— Добре — отвърна Емили и влезе в дневната на Барни.

Купчини дрехи бяха разпръснати из цялата стая, като всяка от тях сочеше края на специфична дейност — спортни гащета и маратонки, чорапи от различни чифтове, ракета за скуош и т.н.

— Надявам се, нямате нищо против да е нес — провикна се той от кухненската ниша.

— Вие сте докторът, вие решавате — отвърна мило тя.

За нула време той се върна с две канички кафе и като ги постави на масата, отбеляза:

— Май трябва да ви се извиня.

— Не се притеснявайте, случва ми се постоянно. Всички ме вземат за секретарката ми — сигурно заради детинската ми страст към спорта. Но защо следващият Грантлънд Райе да не бъде жена? Съгласна съм с тезата на Вирджиния Улф за „хермафродитното съзнание“.

„Точна алюзия“, помисли си Барни — и отговорът му показа, че познава източника:

— „Стая само за теб“ наистина бе пътеводно есе за жените писателки. А и клиничните данни показват, че всеки от нас се нуждае от някои качества на противоположния цол, за да може да твори.

— Е — каза Емили, — аз не съм точно Вирджиния Улф.

— Няма нищо — отговори той. — И аз не съм точно Зигмунд Фройд.

— Добре — усмихна се тя. — Сега, след като си показахме колко сме скромни, нека да наденем ръкавиците и да започнем борбата за съкращенията.

И наистина последва борба. За Барни всеки изрязан пасаж бе като удар с нож.

— Не, Емили, не, това е най-жестокото съкращение.

— Хайде, Барни — възрази тя, — трябва да наблегнем на основните чувства на Робинсън през този първи ден в Главната лига. Не си ли съгласен?

Тя го погледна с големите си кафяви очи.

— Честно казано, Емили — призна си Барни, — ако продължаваш да ме гледаш така, ще те оставя да съкратиш цялата тази проклетия срещу телефонния ти номер.

— Хайде — гълчеше го тя като миниатюрен футболен треньор, — давай да свършваме с това.

— Слушай, Ем — нали може да ти казвам Ем?

— Да, разбира се „ем“ е първата буква в „майка“ и съм убедена, че има някакво психологическо значение за теб. Обаче не ми казвай какво, докато не свършим. Сега предлагам да започнем оттам, където Робинсън влиза за първи път в кабинета на Бранч Рики. Смятам, че това е най-страхотната част.

— Как така?

— Виж, не знам как е при теб, но всеки си спомня Джеки в онази първа забележителна година — когато го обсипваха с обиди от скамейките и с топки от маунда — а той беше над всичко това. Изглеждаше страшно благороден, задето никога не изпита гняв или желание за мъст.

— Така си мислех и аз. И действително бях поразен, когато той ми каза, че Рики всъщност го е накарал да се закълне, че ще сдържа емоциите си цели три сезона. Само светец може да запази самообладание толкова време.

За по-малко от час двамата извлякоха текст, който, Барни трябваше да признае, бе по-добър от собствения му оригинал. Господи, тя е толкова умна.

А и не е грозна.

„Не, не, стига си се залъгвал, хубава е призна си Барни. Всъщност много е хубава. По дяволите, такова момиче не може да си няма приятел. По-добре да не рискувам да я каня на вечеря, иначе може да развалим деловите си отношения.“

— А сега — каза Емили, като затвори шумно бележниците си, — надявам се, няма да ме лишиш от удоволствието да ми направиш компания за един късен обяд в ресторант по твой избор.

— Ама ти каниш ли ме? — попита той.

— Е, да приемем, че аз каня, а списанието плаща. Така че дай воля на апетита си.

— Добре тогава, какво ще кажеш за „Клуб 21“?

— Нека да е „21“. Познавам момчетата там и ако ми позволиш да използвам телефона ти, ще им се обадя, че тръгваме натам.

Беше наистина късно дори за събота следобед и затова на горния етаж се виждаха предимно келнери, които разчистваха масите.

На една от тях, само че ъглова, седяха увлечени в разговора си двойка спортни маниаци и се засипваха със стари спомени за „Бруклин Доджърс“. Емили прие предизвикателството на Барни и той започна да я изпитва, като я караше да разпознава играчите по номерата на екипите.

— Едно…

— Дребосъкът Рийз, защитник близо до втора база — добър стопер, нелош батсман.

— Четири.

— Едуин Снайдър, по прякор Графа — централен филдер, майстор на далечните топки.

— Шест.

— Карл Фурило, по прякор Точния мерник — десен филдер, най-добрият хвърляч в бейзбола.

Играта им завърши наравно — и двамата нямаха пропуски и събраха еднакъв брой точки. И когато решиха да преминат от цифрите към въпроси, изискващи пълен отговор, на Барни му хрумна една мисъл.

— Минавало ли ти е през ум, Емили, че всичките стари герои на „Доджърс“ са били с едноцифрени числа на униформите си? После се появява Джеки Робинсън и му дават четиридесет и две? Мислиш ли, че това е просто съвпадение?

— Не, печелиш точка — отговори тя — защото на Кемпи, втория негър в „Доджърс“, дадоха трийсет и девет. Като лекар как ще обясниш това?

— Ами — започна Барни — от професионална гледна точка нищо не мога да кажа. Аз лично винаги исках номер десет — ще побързам да добавя, не в първа лига.

— Знам — каза весело Емили Ерийнууд.

— Какво знаеш?

— Знам, че си бил баскетболист, преди да станеш такъв голям интелектуалец. Впрочем трябва да си призная нещо — надявам се, че няма да го психоанализираш твърде много — и тогава тя му довери: — Падах си по краката ти.

Барни не знаеше какво да каже. Дали това не беше някакъв моден жаргон, излязъл напоследък сред играчите на крикет в Ийст Сайд? (Ще се качиш ли да ти покажа наколенниците си?) Той отвърна със същия шеговит тон:

— Това много ме ласкае, Ем. Май че никой не ми е казвал нещо толкова мило или свежо досега.

— Не се притеснявай, не съм фетишистка. Бях два випуска след теб в „Мидууд“.

— Учила си в „Мидууд“? Че как не съм те забелязал тогава?

— Ами беше твърде зает да омайваш мажоретките. А аз снимах срещите за „Аргус“. Всъщност винаги съм се чудила защо не играеше през последната година — със сигурност щяхте да станете най-добрите в града. Ти беше не само добър нападател, но и истински тигър като защитник. Какво се случи с теб?

Фактът, че някогашните му спортни подвизи бяха обект на възхищението й, накара Барни да се надуе и да отговори лаконично като Гари Купър:

— Това е дълга и тъжна история, Емили. Не мисля, че ще ти хареса.

— Имам предостатъчно време — каза усмихнато тя.

Невинната й забележка го накара да погледне часовника си. Беше четири и петнайсет.

— Ей, Ем, оберкелнерът ще ни изпепели с поглед. Сигурно ще ни убие, ако не се изметем оттук.

— Не ставай параноик, Барни, Дмитри ми позволява да стоя колкото си искам. Нали аз го снабдявам с билети за суперкупата.

— Нямаш ли си приятел, или работа за вършене?

— Не по първата точка, да по втората. А ти?

— Също. Но да оставим ненаписаните още страници. И както е казал един римски поет: „Не изпускай деня“.

— Прав си — отговори тя. „Carpe diem.“

И докато излизаха, Барни си помисли: „Никак не бих искал да те «изпусна», Емили.“

Като минаха няколко пресечки в оживен разговор Барни осъзна: сега наистина знам какво значи да си в еуфория.

[1] Негърско движение за граждански права — Б.пр. ↑

[2] Конгрес за радикално равенство. ↑

35.

Беше ноемврийско съботно утро, свежо като есенна ябълка, и обикновено кафявият и каменистосив университетски район бе оживен от синьо-бели футболни шалчета, русокоси момичета — зачервени от вълнение, — футболна треска и студентски лица.

Дежурството на Бенет бе свършило в десет сутринта. След като бе асистирал на Рик Зелтмън при едно осемчасово „сондиране“ (както, главният хирург бе нарекъл, сложната генитално-уринална процедура), той се изтощи както от физическите усилия, така и от умственото напрежение. Но поради възбудата си не пожела да си легне веднага.

Той закрачи към сградите на университета с мисълта да се отбие в разменната книжарница и да си вземе някоя книга, която да отвлече вниманието му от кървищата и червата.

Уличните продавачи бяха наизлезли и разнасяха балони, карфици и други дреболии. Студентите му изглеждаха като деца. Божичко, помисли си той, толкова бързо ли съм остарял? Какво ли е ставало навън, докато съм бил затворен в тоя зандан от бетон и линолеум, където няма нито нощ, нито ден, нито смяна на сезоните? Преди десет години влязох като млад лъв, а сега се чувствам като стар козел.

Когато пресичаше Чапъл стрийт по посока Бродуей, млад негър, който продаваше вестници, се приближи към него.

— Ей, братко — провикна се той, — чу ли новините? В течение ли си? Ако не си, по-добре си вземи тоя документ. Само двайсет и пет цента, брат, и ще прогледнеш.

Бенет бръкна в джоба си, даде монета на момчето, пъхна вестника под мишница и се отдалечи.

След половин час си беше вкъщи с книги за петнайсет долара, които, ако имаше късмет, щеше да прочете до следващия юли. Пусна си музика, изхлузи мокасините си и се залови с четене.

Но беше толкова скапан от рязането, връзването на кръвоносни съдове, съшиването — и най-вече от притеснението, дали го прави както трябва, — че дори стилистичните изгъзици на Том Улф не можаха да му задържат вниманието. От немай-къде се хвана да прегледа последните новини на „пантерите“.

Езикът на вестника бе рязък и бълваше отрова срещу белите. „По дяволите — каза си Бенет, — ще прескоча «сериозната» част. Може да имат спортна страница.“

Прелисти последните страници и се зарадва, като видя няколко комикса. А, каза си, точно такава литература ми трябва в момента.

И се зае да чете един от тях. Но след нецензурните рисунки в началото на „Как мръсните еврейски свине разкъсват негрите“ той захвърли вестника на пода и изхвърча от апартамента си в студения нюхейвънски вятър.

Намери Джек в стаята на санитарите.

— Здрасти, Бен, скъпи — поздрави го Джек, пренебрегвайки болничния етикет, след като и останалите санитари смятаха Бенет едва ли не за „свой човек“.

— Искам да си поговорим — каза строго Бенет.

— Разбира се, докторе.

Двамата излязоха в празния коридор. Бенет за малко не избухна с тирадата, която бе подготвил на път към болницата. („Това ли е всичко, което можете да пишете в този ваш мръсен парцал?“) Но осъзна, че няма никаква полза да стоварва гнева си върху бедния Джек. Не той беше редакторът, не той ръководеше — той беше обикновен пехотинец, борец за една кауза в чуждата земя Америка.

Овладя яда си и каза само:

— Искам да дойда на следващото събрание, Джек.

— Друг акъл ли ти дойде, докторе?

— Може и така да се каже.

— Добре, ще те предупредя.

Главната лекарка се намираше в спешния кабинет на бостънската Детска болница и приемаше едно деветгодишно момиченце с опасно висока треска от неизвестен произход, която според нея бе признак за ендокардит.

Докато Лора описваше случая, мина полунощ. Когато свърши, се запъти към спалнята на дежурните, но забеляза, че обикновено тихите гласове в сестринската стая бяха необичайно високи и развълнувани.

Една от жените се провикна отдалеч:

— Лора, чу ли новините от единайсет часа тази вечер.

— Не — каза тя, твърде изтощена, за да я заинтригува нещо друго, освен четвърта световна война (беше сигурна, че е достатъчно уморена, за да проспи третата).

— Какво съм изпуснала?

— Потресаващо, Лора. Наистина потресаващо — съобщи най-младата и обикновено най-мълчаливата от тях. — Един страшно сочен вашингтонски скандал с двама лекари — жената е хирург в Харвард, около твоите години.

Лора веднага се досети за кого става въпрос. Сърцето й заби лудо и езикът й се преплете:

— Единият от тях да не се е самоубил?

— Опитал се е. Почти триста милиграма валиум. Но стомашната помпа е свършила работа. Страхотна жена, наистина.

Силно потресена, Лора промърмори:

— Грети Андерсън?

— Да — отговори една от сестрите. — Така се казваше. — Познаваш ли я?

Лора попита загрижено:

— Има ли някакви мозъчни увреждания? Изобщо какво е направил оня проклет психиатър?

Сестрите изглеждаха озадачени.

— Ама хапчетата ги е изпил той, не друг — отговори една от тях.

Лора се хвана за главата. Зави й се свят.

Една сестра на име Найда се приближи и попита разтревожено:

— Добре ли си, Лора? Да не би д-р Химерман също да ти е приятел?

— Не, не — рече тя все още замаяна, като се остави да я отведат до един пластмасов стол в чакалнята. — Много ще съм ви благодарна, ако ми кажете просто какво пише във вестника.

— Ами — започна Найда, — смята се, че този доктор наистина е бил звезда от първа величина в психиатрията.

— Зарежи препоръките. Какво е направил?

— Ами, меко казано, това, което не бива да прави с пациенти. Приятелката ти е постъпила доста хладнокръвно…

— … и смело — добави друга сестра.

— Свикала е пресконференция в болницата на Джорджтаун.

— Какво, какво? — попита Лора, невярваща на ушите си. — Защо, по дяволите, пресата ще изслушва някаква си лекарка?

— Първо на първо, тя е невероятна — отвърна Найда.

— И най-вече те обожават този род скандали. Както и да е, тя казала, че е отишла при Химерман за лечение, а той я вкарал в леглото си.

— Но как, дявол да го вземе, ще може да го докаже?

— О, тук става интересно. Първо този д-р Химерман — който между другото е невероятно красив — се изправил пред камерите и отрекъл всичко. Казал, че това било някаква параноична заблуда и че „бедното момиче“ трябвало да е в клиника за душевно болни. Бил много убедителен.

— Няма начин — промълви Лора.

Следващите думи на Найда й дойдоха като гръм от ясно небе:

— После се обърнал и се изкачил по стъпалата на градската си къща — на чудесно място в Джорджтаун — качил се горе и нагълтал всичките тези хапчета.

— Аха — каза Лора, вече ободрена. — Значи се е оказало, че този кучи син си бил най-злият враг на себе си. Браво на Андерсън.

— Грети, добре ли си? От две седмици се опитвам да се свържа с теб.

— Извинявай, Лора, но просто се наложи да се преместя при една приятелка, защото телефонът ми щеше да откачи от звънене. Трябваше да ти се обадя по-рано — извинявай.

— Ей, как събра смелост да натриеш носа на онова неетично копеле? Какво те накара да го направиш?

— Все някой трябваше да го стори. Знаеш ли, Анди ми се закле, че ще напусне жена си и ще се ожени за мен. После разбрах, че го е казвал повече от милион пъти.

— Как разбра?

— От самата мисис Химерман. Срещнах я, когато излизах от един сеанс. Тя ме измери с поглед и изведнъж избухна: — Вие сигурно сте последната кукла Барби на Анди. — После нахълта в кабинета му и започна да крещи. Това, което е последвало, сигурно ще излезе в следващия брой на „Нашънъл Инкуайърър“.

— О, Грети, толкова ми е мъчно за теб. Надявам се тази отвратителна случка да не те отблъсне съвсем от мъжете.

— Ами, право да си кажа, в момента не са любимият ми пол. А що се отнася до мъжете лекари, смятам ги за най-нисшата форма на живот. Познай до три пъти кой трябва да напусне града в резултат на този скандал.

— Какво говориш?

— Ами — отвърна Грети, — изглежда, много бода в очите на тукашното Хирургично отделение, ако мога така да се изразя. Затова са предложили мястото ми на друг, а на мен ми съобщиха, че „бих могла да остана“, но няма да получавам вече заплата и ще трябва да се, спукам от работа на хонорар.

— С други думи, уволнили са те.

— Е — отвърна саркастично Грети, — може и така да се каже. Всъщност „уволнена“ бе единствената дума, която не употребиха. Лекарите са нещо като братство или тайно общество. Очевидно грехът ми не е в това, че съм позволила да бъда съблазнена, а в това, че съм съобщила на пресата.

— Нямам думи, Грети. Искаш да кажеш, че онова влечуго ще се отърве безнаказано?

— Вероятно. Естествено, те ще си дадат вид, че спазват процедурата. Анди ще трябва да свидетелства пред някаква областна комисия — насаме, разбира се. Но той все още твърди, че съм истеричка и че съм си въобразила всичко това. Както и да е, примирих се с напускането си и сега пиша до всички болници от тук до Хонолулу. И ако нищо не излезе, ще постъпя в армията.

— Какво? — попита Лора недоверчиво.

— Говоря сериозно. Там имат голяма нужда от хирурзи. Може дори да ме изпратят във Виетнам — и с болка добави: — Честно казано, Лора, ако ми бяха отрязали главата, едва ли щеше да ме боли толкова, колкото сега.

За първи път откакто бяха женени, Лора и Палмър бяха почти еднакво заети. Палмър вече не се оплакваше, когато тя се прибираше в четири сутринта. Защото самият той продължаваше да стои буден, след като беше изкарал среднощните часове в усилено изучаване на виетнамски.

Когато тя влезе в стаята, той свали очилата си за четене и каза:

— Знаеш ли, скъпа моя, започвам да проумявам на какво изпитание си подложена. Искам да кажа, че този недостиг на сън съвсем ме съсипва.

— Всъщност, Палмър, това е изпитана и безотказна тактика за пречупване на военнопленници. Разбрах, че била много разпространена в Югоизточна Азия.

— А, така ли? Откъде разбра?

— От „Ню Йорк таймс“.

— Нима вярваш на този комунистически парцал?

— За Бога, Палмър — отбеляза тя полушеговито. — Ти можеш да изкараш дори Бари Голдуотър радикал.

Лора си наля чаша портокалов сок, отпусна се уморено на дивана и започна да мисли на глас:

— Иска ми се да знам какво, по дяволите, е това нещо у вас, мъжете, което ви кара постоянно да водите войни и да се избивате. Сигурно е от тестостерона — имам предвид това, че андрогенът е силен стимулант.

— Аз пък мисля, че той стимулира секса — рече Палмър с усмивка.

— Да, винаги е имало някаква връзка между любовта и войната, нали така? Да вземем например хубавата Елена…

— Сега по-скоро бих взел теб — каза Палмър и се изправи зад бюрото си.

— Мислиш ли, че тази вечер стана? — попита той.

Те лежаха в леглото един до друг, сънливо отпуснати.

— Палмър — отговори сънено тя, — ако медицинската наука беше открила машина за точно определяне на овулацията, щях тутакси да я открадна от болницата и да я донеса вкъщи под шлифера си.

— Е, все пак не е необходимо — размишляваше Палмър. — Ако го правим всяка вечер, със сигурност ще улучим момента, нали?

— Професионалното ми мнение, Палмър, е, че средностатистическата, така да се каже „олимпийската“, двойка се нуждае от четири до шест месеца, за да зачене бебе. А понякога и от повече, ако жената е вземала хапчета.

— Мисля, че в голяма степен това е на психическа основа — отбеляза той. — Ако успееш да се настроиш, сигурен съм, че веднага ще го направиш. Виж родителите ми — съмнявам се, че са правили любов повече от пет-шест пъти през целия си брачен живот, но ние със сестра ми сме налице. Всъщност как мислиш да го наречем?

— Кое?

— Нашето дете — моя син. Този, който така усърдно зачеваме.

— Защо не Чудодей? — попита тя. — Ще бъде много подходящо — после бързо добави: — А ако е момиче — Чудодея.

— Няма да е момиче — увери я Палмър.

— Може и нищо да не е — каза Лора.

— Е, ще му мисля, като му дойде времето — отговори Палмър. — Всъщност нали нямаш нищо против тези малки упражнения по създаване на потомство?

— Не — каза тя, — но предпочитам да гледам на това като на правене на любов.

— Разбира се, че е така. В това е красотата на цялото упражнение.

Лора замълча. Тя беше щастлива за пръв път от дълго време насам и не искаше да разваля атмосферата. И все пак не можа да се сдържи и попита:

— Палмър, откъде изведнъж този зор за потомство? И без това вече няма как да не заминеш за Виетнам…

— Точно там е работата, скъпа — отвърна той. — Ще бъда брутално откровен — страх ме е, че може да не се върна.

Две седмици по-късно Лора го откарваше към летището.

— Знаеш ли, ти още не си ми обяснил какво точно ще правиш там.

— Защото, честно казано, и аз не знам, Лора. Затова отивам на едноседмичен инструктаж във Вашингтон. По-точно, край Вашингтон — в прословутото имение на сенатора Сам Форбс. Ето — не трябваше да ти казвам толкова много.

— Форбс подстрекава Хоук — отбеляза тя.

— Знаех, че ще кажеш това. Във всеки случай запази го в тайна. Няма да ни бъде позволено да излизаме дори.

— О, ами прекрасната му и тъкмо прохождаща в обществото дъщеря Джесика ще бъде ли там?

— Скъпа, тя е една празноглава светска пеперудка — един празен фасон.

— Сигурно. Но какво ще кажеш за другите й данни.

— Няма дори да удостоя това с отговор, Лора.

Продължиха в мълчание, докато стигнаха края на Стороу драйв и се пуснаха в тунела Калахан. Насред това, което изглеждаше като безкрайна, зле осветена баня, покрита цялата с плочки, той се върна към най-належащия въпрос.

— Може ли да го наречем Палмър?

Лора кимна.

— Само ако е момче — додаде тя с равен тон.

Пътниците с полет 261 за Вашингтон вече се качваха.

Оставаше време само за бързо сбогуване, за последна размяна на откъслечни мисли.

— Лора, кажи ми пак… наистина ли спря хапчетата?

— Да, заклевам се.

Той се усмихна, обърна се и се качи в самолета.

Малкият апартамент бе по-претъпкан от всякога. Не само от новите попълнения на „пантерите“, а и понеже други също се бяха струпали там, след като бяха чули, че главен оратор ще бъде „сърдечния хирург“ от Йейл.

Сърцето на Бенет биеше лудо. Додето не се озова пред тях, той дори не знаеше как да започне. Но с почти свръхестествен глас изрече:

— Вярвам, че всеки негър в Америка трябва да получава своето. Както се казва в конституцията: „Всички хора са създадени равни.“ — той вече наближаваше опасни води. — Но равни не значи по-висши. Не сме по-лоши от никой друг народ, но не сме и по-добри.

— Какви ги дрънкаш бе, пич? — провикна се един глас.

— Този парцал, дето го наричате „наш вестник“, обвинява за бедите ни така наречените „еврейски фашистки свине“.

Одобрителни възгласи: „А така, брате!“, „Смърт на евреите!“

Бенет се опита да запази спокойствие.

— И защо решихте, че точно тази етническа група трябва да се изтреби?

— Не зацепваш ли, човече? — провикна се друг ядосан глас от дъното на стаята. — Еврейската свиня ни дава под наем съборетините си, той държи заложните къщи, той взема колата ти, ако позакъснееш с парите…

Бенет направо кипна.

— Я чакай малко, братко! — извика ядосано той.

Избухването му ги накара да млъкнат. Но последвалата тишина бе заредена с електричество.

— Нека да изясним някои неща — започна Бенет. — Някои евреи може да дават коптори, но, мамка му, същото го правят и някои черни. А има много евреи, които подкрепят каузата ни. Какво ще кажете за Гудман и Швернер, тези две момчета, които бяха убити от клана в Мисисипи?

Тълпата се възбуди.

— Д-р Ландсман — заяви председателят Симба с преднамерено церемониален тон, — не мисля, че братята знаят откъде сте.

Бенет беше потънал в пот. Но се опита да продължи.

— Баща ми се би и загина във Втората световна война, защото уважаваше това, за което тази страна се бореше. И е преживял повече гадости, отколкото всички вас, взети заедно. Цветнокожите военни части и тоалетните „само за цветнокожи“ са едно на ръка, а когато някой от войниците му го ранели, Червеният кръст трябвало да му прелее само „цветна“ кръв.

— И все пак в деня, преди да умре, той ми писа, че е видял много по-ужасни зверства от тези, които нашият народ изобщо познава. Видял е нацистките лагери на смъртта…

Той бе обсипан с обиди: „Я стига глупости, бе!“ и дори: „Хитлер трябваше да избие още!“

Бенет бързо губеше самообладание. Но трябваше да свърши.

— След като баща ми умря, бях осиновен от едно еврейско семейство — и двамата останали живи след такива лагери. Със собствените си очи са видели как отвеждат малката им дъщеря към газовите камери и как изгарят останалите от семейството им. Някой от вас самите бил ли е подложен на такова нещо?

С пресъхнала уста и мокри страни той все пак успя да завърши:

— Дойдох тук да ви кажа, че Ние, черните, нямаме „запазено право“ върху Страданието. И че не всеки евреин е наш, враг. Защото, ако мислим така, сами ще станем най-лошите си врагове.

Той спря и после добави тихо:

— Просто помислете върху това, братя.

След като погледът му се избистри, Бенет огледа присъстващите, за да види реакцията им. Те бяха неподвижни. Всъщност единственото движение в стаята беше треперенето на собствените му ръце.

С безизразен глас председателят попита:

— Има ли някакви забележки?

Един мъж в дъното вдигна ръка.

— Майната ти и на теб, и на евреите.

Въпреки че тълпата остана неподвижна, Бенет внезапно почувства страх. Имаше усещането, че е някаква зловеща нереалност и че вижда всичко това в криво огледало.

Когато тръгна към вратата, хората от двете му страни се отдръпнаха като Червено море пред Мойсей.

Барни научи новината едва когато пристигна в болницата. Джон Уорнър, един от помощниците му, се втурна към него, крещейки:

— Ливингстън, видя ли днешния брой на „Таймс“?

— Не — отвърна сухо Барни. — Да не сме поставили нов рекорд по обгазяване на деца?

Джон, който беше войнстващ републиканец, пренебрегна саркастичната забележка на Барни.

— Не бяхте ли съученици с Питър Уаймън?

— Да — отговори Барни, — но не бих се похвалил с това.

— Сега вече ще ти се прииска — увери го лекарят. — Виж.

Той подаде вестника на Барни. В долния ляв ъгъл имаше снимка на Питър в бяло сако. На лицето му цъфтеше обичайната самодоволна усмивка, макар че косата му бе пооредяла.

Заглавието гласеше: „Открит е нов път към разкриването на структурата на рака“, а подзаглавието бе: „Млад изследовател от, Харвард изобрети нова технология в генното инженерство.“

Барни прочете внимателно вестника и си помисли: „Той все ни повтаряше колко е умен. Може би трябваше да му повярваме. Все пак тук пише, че е публикувал шестнайсет студии и безброй резюмета. Но че обича рекламата, в това няма съмнение. Откритията му няма да бъдат публикувани още най-малко шест месеца. Така че дали тази пресконференция не цели просто да запознае Нобеловата комисия с името му?“

„Освен това, мислеше си той, Питър няма всичко, — не се споменава за жена и деца.“

Тогава свръхазът на Барни се обърна срещу самия него: „Кой си ти, д-р Ливингстън, че хвърляш камъни в чужда градина?“ На което неговият Аз отговори: „Дай ми време, трябва да завърша този стаж, да започна да практикувам. Освен това аз съм почти женен.“

Барни възнамеряваше да говори с Емили за това тази вечер.

Техният съвместен период бе един шемет, който обхвана целия спектър на американския спортен живот: футбол, баскетбол, хокей, тенис — даже европейската лека атлетика.

(През август по време на едно състезание в Малмьо, Швеция, той дори прекара два дни в интервюта с оттеглилия се вече Железен човек, Емил Затопек, когото възнамеряваше да използва в последната глава на книгата си.)

Двамата бяха постигнали пълен синхрон, бяха се слели изцяло, дори бягаха с еднакво темпо.

Дори ако небесата не бяха ги предопределили един за друг, на земята нямаше да има по-здрава връзка от тяхната.

На Барни му бе дотегнало просто да помага на другите да стигнат до щастието и реши, че е време самият той да опита. Пък и се беше наслушал на закачки предишната година на сватбата на брат си Уорън с Бърнис („Бъни“) Липтън, която също се готвеше да става адвокатка.

По време на приема един негов вуйчо от Хюстън дори го порица с въпроса: „Кога можем да очакваме подобна радост и от теб, Барни?“

Тогава му се искаше да отговори като психолог, че, ако всички бракове бяха толкова идилични, колкото вуйчо му ги описваше, канапето в приемната му щеше да бъде празно, ако не се броят редките шизофреници.

И наистина, както сам бе писал в „Джърнъл ъв модърн сайкаятри“, в тези тревожни времена брачните взаимоотношения почти напълно отразяваха болестното състояние на външния свят.

Но иначе той много добре знаеше, че бракът е описан най-точно от д-р Джонсън — като „триумф на надеждата над опита“.

Във всеки случай те с Емили щяха да бъдат нещо различно. Връзката им беше чудесна — открита и пряма. И макар че бяха щастливи заедно, всеки от тях имаше самостоятелен живот. Така щеше да се получи идеалното равновесие, към което всеки брак се стреми, но рядко достига.

Той отвори дума за това по време на късната вечеря в апартамента й, след като бяха гледали как „Лейкърс“ разбиха „Никс“. Менюто им се състоеше от най-отбраните деликатеси, които предлагаше „Забар“. Така че единствената работа на Барни бе да изстуди виното и да го отвори. След като напълни нейната чаша, а после и своята, той вдигна тост:

— За бъдещето ни щастие — или по-скоро, за бъдещата Емили.

— Защо „бъдеща“? — усмихна се тя.

— Бъдещата ми съпруга — отговори той.

Ръката й, която държеше чашата, замръзна на половината път към устата й. И макар че тя се опита да го скрие, Барни долови лека тъга в погледа й.

— Какво има, Ем? Нещо неподходящо ли казах?

Тя кимна.

— „Съпруга“…

— … не е точната дума? — завърши мисълта й той.

— Да, за мен поне. Мисля, че от теб би излязъл прекрасен съпруг.

— Добре тогава, защо да не бъда твоят прекрасен съпруг?

Емили бе свела очи и клатеше глава.

— Не, Барни, не — отвърна тя. — Просто няма да се получи.

— Да не би да има някой друг?

Тази тревожна мисъл изведнъж му хрумна.

— Не, не — възрази тя.

— Не ме ли обичаш вече?

— Разбира се, че те обичам. Нима е необходимо да питаш?

— Защо тогава, Емили? Защо?

Тя отпи от виното си и отговори:

— Аз не мога да бъда съпруга. Аз съм безскрупулна, егоистична и амбициозна.

Но момичето, което тъкмо се бе нарекло безчувствено и твърдо, вече плачеше неудържимо.

— Ти заслужаваш нещо по-добро, Барни.

— Глупости.

— Не, така е.

Барни се чувстваше като човек, който е излязъл да засади розов храст, забил е лопатата в плодородната почва и изведнъж е ударил в парче неподатлив камък.

Нямаше никаква грешка. Емили беше казала „не“ и това наистина означаваше не.

— Ей, виж какво, забрави напълно предложението ми. Оттеглям го. Отхвърлят ли ти предложението, то става невалидно, а това навсякъде се случва. Но може ли да те помоля за нещо, което не е на договорна основа?

— Какво?

— Ела да живееш при мен. Ще ти направя кабинет в другата спалня. През деня ще бъдем в единствено число, а през нощта в множествено. А ако някога се случи да не искаш да се прибереш, няма да ти трябва извинителна бележка. Това задоволява ли те, моя малка птичко, която не иска да влезе в клетка?

Емили не отговори. Тя просто скочи и се хвърли на врата му, като хълцаше непрестанно.

Докато я държеше нежно в обятията си, умът му се върна обратно в кабинета му. Един аналитично разсъждаващ глас се обади: „Тук има нещо. Я да видим, докторе, дали ще откриеш какво е.“

— Утре ще дойда да ти помогна да си събереш нещата — каза той.

— Благодаря ти за разбирането — прошепна тя с дълбока благодарност.

И докато стояха прегърнати здраво, Барни продължаваше да се пита: Какво ли е това, което трябваше да съм разбрал?

Питър Уаймън беше противоречива личност. Той беше може би единственият от завършилите Харвардския медицински факултет, който открито мразеше болните.

През първата си година на следдипломна квалификация той презираше колегите си от лабораторията и едва успяваше да се държи учтиво с професор Пфайфър, своя шеф и покровител. Пфайфър не бе взел Питър за свой асистент само заради чара му. А и защото знаеше, че Уаймън е ценен кадър и не бива да се оставя на врага (за враг той смяташе всеки друг, който работеше в тази сфера).

— Пфайфър бе предположил, че умно момче, като Питър, би трябвало да знае правилата на играта: Ти ще ми помогнеш да се кача на пиедестала, а когато ти дойде времето, аз ще протегна ръка и ще те издърпам нагоре. Междувременно ще се погрижа да живееш удобно на държавна издръжка и да започнеш работа като асистент в най-добрата биохимична лаборатория в света.

Питър по природа беше недоверчив. Съзнавайки собствената си липса на скрупули, той смяташе, че всички останали са също толкова безсъвестни. С други думи, той беше най-добрият си приятел. И най-лошият си враг.

Беше открил „хранителния фактор“, докато правеше изследвания, за да потвърди една от хипотезите на Пфайфър. Тогава Питър реши, че той си е негов и само негов. И веднага щом контролните му проучвания дадоха обещаващи резултати, той хукна към информационния отдел на Медицинския факултет пресбюрото.

Директорът Никълъс Казан остана доволен от това, което Питър му съобщи. Вместо да свикат пресконференция, той предложи да поканят медицинския редактор на „Ню Йорк таймс“ на обяд в „Риц“ и да дадат изключително право на вестника да отразява резултатите от проучването.

— Ако го уверя, че е единственият, мога да ти гарантирам първата страница. След това ще бъде детинска игра.

Питър имаше само един важен въпрос:

— Как мислиш, трябва ли да си сложа лещите?

Казан се оказа умел режисьор. След първата статия в „Таймс“ той уреди едно специално изложение в телевизионната рубрика „Днес“. Ен Би Си изпрати Барбара Уолтърс в Бостън да направи интервюто.

Питър бе постигнал нещо невероятно. Той беше направил важна крачка към окончателното овладяване на рака. Но все още не можеше да се говори за лекарство.

Приносът му беше нещо като карта, която показва пътя към заровено съкровище. Но макар че пътят бе вече открит, по него трябваше да тръгнат още учени.

Въпреки това в продължение на цяла седмица неистови телефонни обаждания валяха в телефонната централа на Медицинския факултет. Хората се молеха да получат възможност да се възползват от новото откритие на Уаймън, преди да е станало твърде късно за някой от техните близки.

В телевизионното предаване мис Уолтърс, естествено включи професор Пфайфър за коментар. И той заяви пред камерата: „Питър е изключителен младеж, наистина изключителен младеж.“

Веднага щом малката червена лампичка на камерата изгасна, възрастният човек покани своя последовател на закуска — в своя клуб.

Пфайфър изчака да стигнат до втората си чаша кафе и едва тогава започна разговора.

— Кажи ми, Питър — подхвана небрежно той, — имаш ли някаква представа, защо съм те поканил тук тази сутрин?

— За да го отпразнуваме може би?

— И какъв точно е радостният повод?

— Ами, нашият пробив — целият ни проект. Рекламата, която направихме на Харвард… — гласът му се загуби.

— Мисля, че по-скоро ти си направи реклама на себе си, а не на Харвард.

— Да не искате да кажете, че съм се държал некоректно, сър? — попита простодушно Питър. — Спазих протокола и споменах името ви в статията си. Уважавам йерархията, сър.

— Изключително съм поласкан — отговори Пфайфър. — И се радвам, че част от честта се пада на мен, макар и само като директор на лабораторията.

— О, сър — мазно продължаваше Питър, — вие направихте много повече. Всичко, което знам, дължа на вас.

Тогава Пфайфър смени тона си.

— Престани да угодничиш, Уаймън, не те бива много. Знам, че съм посочен като съавтор. Но след като съм редактор на списанието, щях да сложа името си дори ако ти беше „забравил“ да го сториш. Това, което ме озадачава, Питър, са двамата други учени, чиито трудове цитираш.

Тъмното лице на Питър започна да побелява.

— Бих казал, че познавам големите умове в нашата област, дори ми се е случвало да си сътруднича с някои от тях. Но никога не съм чувал за този Шариантие от Френския институт за медицински изследвания в Лион, нито пък за Ван Стийн от Амстердам — което е много странно, тъй като и двамата уж са ни сътрудничили за това откритие.

— Ъ-ъ… ами всъщност и двамата сега изгряват. Те са много млади и нямат много публикации.

— Значи си имал голям късмет да се свържеш с тях, тъй че независимо един от друг и двамата да направят експериментите и да потвърдят твоите данни.

— Да, сър. Така е.

Внезапно настъпи тишина. Чуваха се само тихите гласове на изтъкнатите бостънски джентълмени, които спокойно обсъждаха — а може би дори решаваха — съдбата на нацията, световната икономика и шансовете на Харвард срещу Йейл.

Междувременно Пфайфър не сваляше поглед от Питър.

По-възрастният човек беше търпелив, той можеше да чака. Но и Уаймън бе изключително издръжлив. Така че накрая Пфайфър капитулира. И наруши мълчанието.

— Освен ако не е основан през последните две седмици, Питър, „Френският институт за медицински изследвания в Лион“ не съществува и на „Шарпантие“ ще му е много трудно да работи там. Разбира се, амстердамският университет съществува. Затова бих могъл да се обадя на добрия си приятел Хари Юст и да го попитам за този тайнствен Ван Стийн.

Той гледаше втренчено Питър, удивен от умението на младия човек да посреща с твърдост изобличението.

— Д-р Уаймън, без приложението на данните от широките проучвания, направени вече в Лион и Амстердам, заключенията ви са — меко казано — прибързани и неубедителни.

— Теорията ми е вярна, професор Пфайфър — каза тихо Питър. — Можете да проведете още десетина тестове, но резултатите ще бъдат същите като моите.

— Но щом си толкова сигурен, Питър, защо не представиш истински изследвания, които да докажат тезата ти? Защо избърза толкова?

— Натискът — не исках някой друг да ни изпревари с това. Така че пресметнах риска.

Наставникът му не реагира. Питър продължи пледоарията си:

— Нямате представа, какво става в научния свят в момента. Сър, нима някой доктор ще ми помогне само за едно „благодаря“ в бележките под линия?

Пфайфър се замисли, преди да отговори.

— Питър, знам, че медицинските проучвания могат да бъдат като уличен бой — толкова неща са заложени на карта. Но има само два начина човек да се справи с положението. Или да покаже състоятелност, неподлежаща на нападки, и да прати по дяволите измамниците, или да бъде мошеник и да успее да офейка безнаказано. Опасявам се, че ти не си направил нито едното, нито другото.

Питър беше замръзнал на мястото си и чакаше Пфайфър да произнесе присъдата.

Той го направи с приглушен глас, за да не обезпокои закусващите величия.

— Слушай внимателно, Питър. Искам да се върнеш в лабораторията, да си събереш нещата — но, гледай да вземеш само което ти принадлежи. И до довечера да си изчезнал от погледа ми. Имаш един час да напишеш молбата си за напускане, която деканът с голямо съжаление ще подпише следобед. Не мога да те изхвърля от града. Но те съветвам да стоиш настрана от бостънското медицинско общество, да кажем, до края на живота си.

Питър се почувства като дърво — твърдо, сухо дърво. Мъртъв.

С голямо усилие той пое въздух.

— Ще… ъ-ъ… излезе ли някакво съобщение? — попита накрая той.

Пфайфър се усмихна. И отговори с открито презрение:

— Ако позволим да стигне до пресата, това ще навреди на Харвард. Освен това предпочитаме да не изкарваме мръсните си ризи на показ.

— А… какво ще стане със статията?

— Ще бъде публикувана, когато му дойде времето. Все пак, с изключение на някои недостатъци, тя е сериозна работа. И не се притеснявай, ще получиш признанието си. Лесно ще намеря двама колеги, които да поемат заслугите на мистериозните Шарпантие и Ван Стийн.

Той се изправи, а Питър остана като залепен на стола си.

— Довиждане, Уаймън. И успех в бъдещата ти професия.

36.

Фактът, че през 1969-а и Грети Андерсън, и Питър Уаймън загубиха работата си, макар и по коренно различни причини, подчертаваше парадоксалната същност на медицинската професия. Докато Грети се бе опитала да призове професионалната етика, Питър беше проявил незачитане към нея. Но и за двамата последствията бяха еднакви.

Разбира се, Грети имаше немаловажното предимство да бъде потърпевшата страна и с това се понрави на онези лекари в Америка, които не смятаха, че медицинската степен е позволително за нарушаване на нравствеността.

Във Вашингтонския медицински институт може да я бяха обявили за „персона нон Грети“ (както духовито се бе изразила самата тя в един разговор с Лора по телефона), но дори те не можеха да променят миналото. Не можеха да заличат отличните й оценки от института по теория и практика или да се отрекат от възторжените оценки, които бяха давали на работата й в болницата преди инцидента.

Включиха я с готовност в програмата по хирургия на Хюстънската университетска болница, където напоследък се работеше в най-интересната сфера на хирургията — оперирането и трансплантацията на човешки сърца.

Питър според собственото си мнение не бе постъпил нечестно, а просто експедитивно и фарисейски вярваше, че историята ще го оправдае. Жалкият бюрократичен механизъм, който изискваше прилагане на научни доказателства, бе просто загуба на ценно време.

Макар че в досието му бяха изброени двайсетина негови публикации, писма от научните ръководители на докторската му дисертация, дори кратка препоръка от професор Пфайфър, в която се казваше, че той има „солиден изследователски ум“, Питър много трудно можеше да си намери нова академична работа.

И това не беше изненадващо. Той знаеше, че онова, което се постига с едно писмо, много бързо може да бъде осуетено от едно телефонно обаждане. А Пфайфър, за да реабилитира Харвард, явно го отлъчваше от обществото.

Така че, за да намери лаборатория, която да го приеме, Питър претърси частния сектор. Дейл Уудбърн и Арт Награ, наскоро завършили Станфорд, бяха основали частен биохимически концерн за изследване и развитие в Пало Алто.

И двамата партньори в необиотиката харесаха идеите на Питър. Харесаха и удостоверенията му. Харесаха и образцовите му дипломи. И макар че не харесаха самия него, те можеха да разпознаят победителя отдалече.

Уудбърн и Награ бяха предусетили рано новите тревожни събития в медицинския свят. Всяко ново изследване, всеки нов протокол регистрираха тревожния факт, че, както някой беше казал, „ако пеницилинът още не е съвсем отмрял, следващото десетилетие със сигурност ще му види края“.

Разпространението на венерически болести бе нараснало четири пъти само за десет години. А и други бактерии започваха да проявяват силна устойчивост на чудотворните антибиотици от старото поколение. Действително, само през предходната година седемдесет и пет хиляди пациенти бяха умрели от заразни болести, прихванати в болницата.

Такава е силата на човешкия враг — Болестта.

— Лора? Чуваш ли ме?

— Връзката е идеална, Палмър. Все едно си зад ъгъла. Къде си всъщност?

— Не там, където ми се иска да съм — отговори уклончиво той. — Обаждам се просто да разбера как стоят нещата при теб.

— Всичко е наред. Написала съм ти писмо.

— Добре. Извинявай, че толкова дълго мълчах, но може да се каже, че бях доста зает. Наистина ли нямаш други новини за мен?

Макар че знаеше за какво намеква, тя пренебрегна въпроса му.

— Палмър, ставам в пет часа. Качвам се в колата и отивам в болницата. Преглеждам пациенти, които се разболяват. Преглеждам и такива, които оздравяват. Връщам се вкъщи и падам от умора. Единственото нещо, което си заслужава да спомена, е, че предлагат специализация по неонатология — което означава лекуване на бебета веднага щом се родят — и че съм включена в програмата.

— О, това е чудесно. Сигурно с нетърпение очакваш да започнеш работа с бебетата.

— Да, много е вълнуващо — въпреки че може да ти се скъса сърцето.

— Разбирам. Ъ-ъ… като стана въпрос за това, питам се…

— Не, Палмър — рече меко тя, — не съм.

— О!

— Казах ти, че не става веднага от първия път. Шансът беше минимален.

Гласът на Палмър веднага стана по-делови:

— Всъщност аз… ъ-ъ… не биваше толкова дълго да обсебвам телефона. Линиите са малко, а толкова хора чакат…

— Палмър, обещай, че ще ми пишеш дори само да ми кажеш, че си добре. Иначе ще се чувствам така, сякаш съм омъжена за празна пощенска кутия.

— Постоянно мисля за теб, Лора. Надявам се, че ми вярваш.

— И аз — за теб.

Лора бе по-объркана от всякога. Тя дори се укори за това, че не е забременяла от него. Може би Палмър искаше преди всичко, да заздрави връзката им. Тя искаше той да я обича както преди години.

— Ами тогава да си кажем довиждане засега.

— Да, да. Довиждане.

Из ПРЕГЛЕД НА НАУЧНАТА ЛИТЕРАТУРА

„Паблишърс уикли“, 6 март, 1970

„ДУХОВНИЯТ МИР НА ШАМПИОНА“: Един психиатър за спортните величия, БАРНИ ЛИВИНГСТЪН, доктор по медицина, Издателска къща Бъркли, Цена 7,95

Практикуващ психиатър изследва психиката на шампиони в различни области на спорта — от олимпийските дисциплини до бокса и бейзбола. Многобройни проучвания и задълбочени интервюта са използвани като материал в опита да се открие кое отличава изключителния от този, когото Ливингстън нарича „редови“ спортист.

Всяка от дванайсетте глави се спира върху един-единствен шампион, например Джеси Оуенс („Кое кара Джеси да бяга?“), Санди Кууфакс („Тласкачът левак“), доктор Роджър Банистър („Четири минути физиология“).

Ливингстън предлага някои оригинални наблюдения, например че за някои бегачи състезанията представляват въображаемо преиграване на съперничеството с братята и сестрите им в детството.

Едно блестящо изследване на достъпен език, което ще се хареса на мнозина почитатели на спорта, както и на всички онези, които се интересуват от мотивите на човешките действия.

Първата поредица излиза в „Спортс Илъстрейтид“. (20 април).

Бил Чаплин беше толкова развълнуван от анотацията в „библията“ на книжния пазар, че убеди колегите си да увеличат първоначалния тираж на книгата от десет на петнайсет хиляди бройки.

Те решиха още да субсидират една обиколка на автора с добре пресметнат маршрут и да организират тържествен прием, за да ознаменуват книгата, която можеше да се окаже „ударът“ на годината.

Бил обаче беше разочарован от това, че Барни не подскача от радост.

— Колко пъти трябва да ти казвам, Бил, че работя за Зигмунд Фройд, а не за П.Т. Барнъм. Не искам да бъда рекламиран като нов перилен препарат. Написал съм сериозна книга и искам тя да бъде приемана на сериозно.

— Барни, ти искаш книгата ти да се чете. За да стане това, ние трябва да я споменем тук-там. Предлагаме ти просто да се появиш веднъж-два пъти по телевизията, да отидеш до Вашингтон и Бостън…

Барни го прекъсна:

— Бил, аз съм психиатър, за Бога. На пациентите ми са им достатъчно много проблемите с моята персона и без да ме гледат по телевизията, докато ядат пържените си яйца.

Чаплин въздъхна отчаяно.

— Ще ни оставиш ли поне да дадем начален тласък на нещата с един официален прием в „Сейнт Реджис“ и няколко интервюта с важни, подчертавам, важни журналисти?

— Те пък защо ще искат да се срещнат с неизвестен автор, като мен?

— Аха — каза Бил, — затова виж какво ми хрумна. Приемът ще бъде не само заради книгата ти, а заради всички включени в нея. Ще бъде чудесно да съберем всички тези живи легенди в една стая, нали?

Идеята развълнува Барни, но той все още се страхуваше да не го хванат в троен обръч.

Той закри слушалката на телефона и се обърна към Емили:

— Бил иска да…

— Знам. Той говореше толкова високо, че чух всичко.

— Как мислиш, Ем?

— Мисля, че е прав за това, че трябва да се покажеш пред медиите. Гледай само да получиш правото на вето върху публикациите.

Барни взе слушалката.

— Добре, Бил, духовният ми наставник ме убеждава, че ти най-добре знаеш. Искам само всичко да мине през мен. И действай умерено — аз сам ще определя колко специални интервюта да дам.

— Остави всичко на мен — каза с благодарност Бил.

Барни затвори телефона и погледна Емили.

— Доста добри новини, а?

— Направо страхотни новини, — но защо някак не изглеждаш развълнуван?

„Вълнувам се, каза си Барни, но едно нещо ме възпира да празнувам.“

Макар че беше обещал да не отваря дума за това, когато тя се премести при него, той не можеше да не направи някой прозрачен намек.

Докато тичаха през парка, той сочеше към малчуганите, които си играеха с балони, или към майките с колички и казваше:

— Някой ден и ние ще си имаме едно такова — и тогава ще трябва да се омъжиш за мен.

Но Емили винаги отговаряше едно и също:

— И така сме щастливи, Барн. Нека да се наслаждаваме на момента колкото може повече.

И понеже тя повтаряше израза като молебствие, Барни бе започнал да се тревожи какво ли, по дяволите, искаше да каже тя с това „колкото може повече“. Дали нека да се позабавляваме, преди да поемем отговорността за деца? Или — но тя нямаше предвид това — докато сме заедно? А може би точно това имаше предвид?

Улица „Тюдо“ в Сайгон бе известна на повечето американски войници като „Улицата на веселието“. Тя приличаше на коридор с ярки розови и сини неонови надписи над вратите на атракционите, където можеха да се сбъднат дори необузданите сексуални фантазии на манастирски монах.

Така че капитан Ханк Дуайър, доктор по медицина, се чувстваше като в някакъв сладострастен Дисниленд, чиито чудеса никога не омръзваха. И той се връщаше в този плътски рай при всеки удобен случай.

Момичетата бяха толкова красиви — нежни, тънки статуетки от слонова кост, чиито изящни ръце можеха да възбудят мъжката страст с едно-единствено докосване.

Вярно, че приемаха пари за компанията си, но пък в замяна предлагаха и друго, освен физически наслади. Те знаеха, че мъжете ги търсят не само за да утолят сексуалните си желания, но и за да се спасят от самотата си. И им даваха разтуха, компания и… нещо, което не може да се нарече иначе, освен боготворене.

Защото мъжката психика постоянно жадува за уверения, че именно те, мъжете, са повелителите, господстващият род. И независимо дали водят битки в джунглата на Уол стрийт, или в оризищата на Виетнам, те всяка вечер се връщат вкъщи нетърпеливи да застанат отново на пиедесталите си, да бъдат отново утвърдени.

А американците в Югоизточна Азия дълбоко в себе си бяха разочаровани от новините за промените у дома в Щатите.

Долитаха слухове, че пиедесталите им рухват.

Защото, докато те стреляха с пушките си тук, във Виетнам, у дома се водеше друг вид война. Само че, вместо да подпалват села, участниците в битките подпалваха сутиените си.

Новината за разкрепостяването на жените разтревожи войниците на бойното поле. Как да се бият за освобождаването на една чужда страна, когато вкъщи ги очакваше съдбата на затворници?

И те намираха убежище тук, на „Улицата на веселието“, в прегръдките на най-пленителните жени, които някога бяха виждали. Смолисточерни коси и очи, примамливи усмивки и най-вече една почти детска чувственост, тъй като повечето от тях изглеждаха като едва съзрели девойки с напъпили гърди.

Какъв нектар, каква амброзия! Как беше възможно една страна, която — с изключение на столицата си — бе разкъсвана от борби, окървавена и съсипана, да се снабдява с най-отбрана френска кухня и първокласно вино? Въпреки че селяните умираха от глад в селата си, тук, в Сайгон, нямаше недостиг на пастет от черен дроб или шампанско. Всъщност всичко, което се намираше в Париж, можеше да се намери и тук — освен мир.

Само на десетина мили от „Улицата на веселието“ осемнайсетгодишни войници — момчета от фермите на Дакота, негри от гетата на Чикаго и Детройт — бяха убивани и осакатявани, без да са разбрали за какво всъщност се бият.

Въпреки това много от техните сънародници у дома ги проклинаха за това, че бяха последвали знамето и умираха за страната си.

За един лекар има само два начина да се справи с ужасните рани, които нанасяше войната: като притъпи чувствата си или като им се поддаде.

Ханк Дуайър избра втората възможност. Тъй като битките ставаха все по-ожесточени — за един-единствен ден му се случваше понякога да види десет войници с откъснати от скрити мини крака, той бе така затънал в кръв, че вече се вцепеняваше. Чувстваше се жив само в прегръдките на Мейлинг.

Бяха се запознали на „Улицата на веселието“ при обстоятелства, които отначало бяха комерсиални. Но скоро той се бе уверил, че тези порцеланови богини бяха от изискани семейства, които се бяха разпръснали, разпаднали или просто бяха изчезнали, и че те също идваха на „Улицата на веселието“ жадни за истинско общуване. След една седмица нощни посещения Ханк убеди Мейлинг да се премести при него във вилата с климатична инсталация, където той живееше с други двама офицери — също с ориенталски „булки“.

Те действително бяха положили основите на малка общност. Една от жените вече имаше бебе, другата беше бременна, а Мейлинг, новодошлата, разбра от тях, че връзките й с Америка щяха да укрепнат значително, ако стане майка на дете, чийто баща е офицер от щатската армия.

Ханк прие новината спокойно. Ако му го беше казала Черил, той щеше да се ядоса и да настоява бременността да бъде прекъсната.

Но тук, в Югоизточна Азия, нещата бяха коренно различни: смяташе се, че грижите за децата са изцяло женска работа. А освен това Мейлинг разбираше, че всеки мъж по природа е полигамен, и търпеливо чакаше цяла нощ той да се прибере вкъщи при нея от… „Улицата на веселието“.

Барни Ливингстън, доктор по медицина, е роден на 16 юни, 1937 г. в болницата „Кингс Каунти“ в Бруклин. Той беше „пуснат в оборот“ на 20 април 1970 г. „във Версайската зала на хотел Сейнт Реджис“ в Ню Йорк.

През времето между възторжения отзив в „Паблишърс Уикли“ и излизането на книгата от печат „Бъркли“ бяха уредили сделка с едно евтино издателство на стойност петнайсет хиляди долара — сума, която според Бил Чаплин бе скромна, но която така зашемети Барни, че той прекара половината ден, като драскаше цифрата в тефтерчето си.

Развеселен, той излезе да отиде на проба за костюма, който си шиеше.

Господи, мислеше си той, докато шивачът го измерваше от всеки възможен ъгъл, този е по-усърден и от лекар. Всичко беше изчислено. Майсторът шивач дори го попита:

— На как се обувате, д-р Ливингстън?

Въпросът го озадачи. Как ли пък се обуват другите? Той не отговори.

— Извинете, сър — рече почтително шивачът, — не чух отговора ви.

— Всъщност не разбрах въпроса ви.

Шивачът се опита да поясни:

— На как застава членът ви…

— Кое?

— Членът ви, сър — отговори той, като посочи възможно най-дискретно чатала на Барни. — При повечето мъже обикновено пада наляво.

Невероятно! Човекът ме пита от коя страна държа оная си работа.

— Ами, да кажем, наляво — каза Барни, избирайки статистически преобладаващото положение. И с надеждата, че измерванията няма да станат още по-подробни.

— Боже мой, изглеждаш великолепно — възкликна Емили. — Май трябва да внимавам на приема, че току-виж някоя те грабнала веднага.

Той я взе в прегръдките си и рече:

— Слушай, мойто момиче, когато си в една стая с мен, не бих забелязал дори Ракел Уелч.

— А новото „Гадже на годината“ на Бил ще бъде ли там?

— Да — отговори усмихнато Барни. — Помощникът му е уредил всичко.

— Но тя е зашеметяваща.

Барни въздъхна.

— Ох, Ем, знаеш, че искам да бъда моногамен. Искам да сграбча лявата ти ръка и да надяна халката на пръста ти.

Емили не се успокои. Тя знаеше, че, когато някои мъже се окажат в центъра на вниманието, сластолюбието им не закъснява.

— Ами златната богиня на лекарите…

— Имаш предвид Лора?

— Ще видя ли най-сетне това същество, или ти просто си я измислил, за да ме караш да ревнувам?

— Предполагам, че е прекалено заета — отговори небрежно Барни. — Казах на Бил да й изпрати покана, за да знае, че бих искал да дойде.

Двайсет минути по-късно те бяха във фоайето на „Сейнт Реджие“. Естел, Уорън и съпругата му Бъни (която беше в напреднала бременност) вече нервничеха.

— Защо не се качихте? — весело попита Барни. — Рано дошлите получават най-хубавите ордьоври.

Той прегърна майка си, която тази сутрин бе пристигнала със самолет от Флорида.

— Благодаря ти, че дойде — каза той.

— О, Барни, мислиш ли, че бих изпуснала такова голямо събитие? Ако си спомняш, бях библиотекарка. За мен най-великото нещо, което човек може да постигне, е да напише книга.

Уорън направи всичко възможно да потисне пристъпа си на ревност.

— Хайде, да вървим да видим какви лакомства предлага издателска къща „Бъркли“ в чест на автора. Ако не са на висота, утре ще заведа дело.

Те не бяха първите. Даже повечето шампиони вече бяха там. Силно развълнуван, Барни представи майка си, брат си, снаха си и Емили на безсмъртните герои от спортния пантеон.

Този Рафтър Джонсън е най-красивия мъж, когото някога съм виждала — прошепна Естел на Барни.

А като се появиха и другите важни клечки — тези от лекарските среди, — журналистите се видяха в чудо.

Празненството беше в разгара си, когато се появи един неочакван гост. И Емили веднага се досети, че това е Лора Кастелано. Макар и облечена семпло в тъмносин костюм и без никакви украшения, освен златистата си коса, лекарката бе възхитителна. Барни се втурна да я посрещне, целунаха се и той веднага я доведе.

— Ем, запознай се с Лора, — най-добрия ми приятел още от детската градина.

И двете отговориха в един глас:

— Толкова съм слушала за вас…

— Радвам се, че успяхте да дойдете — каза Емили, — знам, че сте много заета.

— За нищо на света не бих изпуснала това. Барни, е най-скъпият ми приятел. И мисля, че „Духовният мир на шампиона“ е блестяща книга.

— Аз също — присъедини се Емили. — И щом ви е харесал откъсът в „Спортс Илъстрейтид“, направо ще паднете, като прочетете книгата.

— Но аз вече я прочетох. Барни ми изпрати коректурите.

Най-големите опасения на Емили се потвърждаваха. Тя от самото начало усещаше, че най-дълбоките чувства на Барни принадлежаха на почти легендарната Лора — колкото и да възразяваше той, че приятелството им било платонично.

Тя почувства, че повече не може да поддържа разговора. И като видя един колега от „Спортс Илъстрейтид“, се извини и се отдалечи бързо.

— Страхотно е, нали? — чу Лора зад гърба си.

Тя се обърна и се озова срещу красивия и както винаги елегантен Бенет Ландсман.

— Бен — извика тя. Прегърнаха се сърдечно. — Как си?

— Знаеш отговора — каза той с усмивка. — Как може да се чувства един лекар? Или полужив, или полумъртъв. В този изключителен случай обаче се чувствам щастлив и полупиян.

— Какво ще кажеш за успеха на общия ни приятел?

— И двамата знаем, че той най-много го заслужава — отговори Бенет. — А какво мислиш за тази Емили? Очарователна е, нали?

— Прекрасна е — отвърна Лора. — Нямахме възможност да си поговорим повече, но тя наистина кипи от енергия. Щастливи ли са?

— Знам, че Барни я обича — каза Бенет. — И иска да се ожени за нея. Но по някакви „причини от неизвестен произход“ тя все му отказва. Все пак Барни смята, че ще продължат да живеят заедно и накрая ще я склони.

— Ей, Ландсман, виж какво — смъмри го Лора, — не се обиждай, но не съм долетяла от Бостън просто за среща с класа. Искам да се запозная със звездите. Къде е Джеки Робинсън?

Бенет посочи:

— Виждаш ли онази навалица в другия край на залата? Зад нея е самият той. Аз също не съм се запознал с него и мисля да помоля домакина да ни представи.

— Чудесно. Ти разбутай тази тълпа, а аз ще вървя след теб.

И те се отправиха натам.

Бил Чаплин кипеше от ентусиазъм. Приемът бе надхвърлил очакванията му.

Да наблюдаваш как Джеси Оуенс си говори за бягане с Роджър Банистър (долетял специално за случая) или как Джо Луис и Мохамед Али заемат боксьорски пози пред камерите. Божичко, какъв мач можеше да излезе от това — „черния бомбардировач“ в разцвета на силите си срещу този, който сам се бе нарекъл „най-великия“.

Бил беше помолил Банистър, в момента практикуващ невролог в Лондон, да вдигне тоста:

Той беше кратък и точен.

— Тъй като съм правил и двете, спокойно мога да кажа, че четири часа разговор с д-р Ливингстън е нещо много по-стимулиращо, отколкото четири минути на пистата.

— Мисля, че трябва да поздравим Барни за въображението и проницателността, с които показа, че спортистът има не само тяло, но и душа.

Последваха аплодисменти и докато двамата лекари се ръкуваха пред камерите, Мохамед Али се провикна:

— Ей, докторе, ти забрави да споменеш и мен — аз имам най-много душа в тази зала!

Барни погледна към Естел и Уорън. Брат му сякаш щеше да се пръсне от гордост. Майка му бършеше очите си. И той си помисли: „О, Господи, само ако и татко беше тук…“

— Взех си автографи от всички.

— Недей, Бъни. Толкова е старомодно — смъмри я Уорън.

— Те обаче не мислеха така. Али даже ми надраска едно стихче върху салфетката.

Барни беше поканил една малка група (която наричаше „домашните“) да продължат празненството в апартамента му на сандвичи с деликатеси и шампанско.

— Ей, Бън, това е чудесно — обади се Лора, докато Уорън пълнеше чашата й. — Ще ни го прочетеш ли?

Бъни извади платнената салфетка от джоба си.

— Кратичко е, но все пак е от Али: „Ливингстън може да е последната звезда, но аз, Али, съм най-добрият, да!“

Всички се засмяха.

— Запази го, Бъни, някой ден може да се окаже ценно — посъветва я Барни.

— Ще направя нещо повече — отговори щастливо тя — ще си го поставя в рамка.

Емили донесе огромен поднос с най-хубавите студени деликатеси, които предлагаше специализираният магазин „Карнеги“, и всички започнаха да дъвчат, сякаш това беше тонизиращото лекарство на доктор Браун.

— Ей, Барни — обади се Лора, вече леко замаяна, — кажи само на нас тук кой според теб беше най-интересният спортист?

— Честно казано, не знам — отвърна той дори по-завалено от нея, — но едно мога да ви кажа. Ако трябваше да избера един-единствен човек на света, с когото да изкарам вечерта… — той направи драматична пауза, после завърши: — това щеше да бъде Емили.

Подпийналата групичка го аплодира.

— И кога е сватбата, Барн? — провикна се Бъни.

Умът на Барни беше твърде размътен, за да може да отговори веднага. Но тогава Емили се намеси:

— Бъни, ти ще си първата, която ще научи — отговори тя, преструвайки се, че й е весело.

— Не, не — възрази Барни. — Няма ли да съм аз?

Като стана десет часа, Лора се изправи.

— Мразя да развалям купони, но трябва да хвана последния самолет за Бостън.

Бенет също стана.

— Мисля, че на този млад хирург също му е време да се омита. Лора, ако искаш, мога да те закарам. „Ла Гуардия“ ми е на път за Йейл.

— Чудесно, Бен. Тъкмо по пътя ще ме информираш по-подробно как я караш напоследък.

Двамата си взеха довиждане с останалите. Като стигна до Барни, Лора прошепна на ухото му:

— Емили е страхотна. Не я изпускай.

— Няма — прошепна в отговор той.

После изпрати Лора и Бенет до вратата. Когато се върна в стаята, Уорън обличаше сакото си.

— Не знам как я мислите вие, двамата — пошегува се той, — но аз работя, за да изкарвам прехраната, Бъни трябва да води децата на училище, а мама изглежда малко уморена. Така че ще ви оставим сами да се греете на славата си.

После се обърна към Емили и каза:

— Накарай моя голям брат да дойде някоя неделя на вечеря, моля те. Толкова е небрежен.

Най-накрая останаха насаме.

— Е — каза Барни, като се усмихна нежно на Емили, — хареса ли ти вечерта?

— Тя е разкошна.

— Какво.

— Защо не си ми казал досега, че Лора е толкова красива?

— Защото не е — каза просто той. — Искам да кажа, в сравнение с теб…

— Хайде, хайде, в сравнение с нея аз съм нищо. Ще бъда откровена с теб, Барни. Чувствам се страшно несигурна само като разговарям с нея.

— Но защо? Тя е мисис Палмър Талбот. И ние сме просто…

— Не ми излизай отново с този „платонически“ номер. Защо не си признаеш, че между вас двамата има нещо по-специално? Все пак изпратил си й коректурите от книгата си.

— Тя е лекар, а и спортен почитател. Какво трябва да кажа, за да се успокоиш, Ем?

— Нищо.

— А ако кажа, омъжи се за мен и никога повече няма да проговоря на Лора Кастелано? Няма дори да я поканя на сватбата.

— О, Барн — простена уморено тя, — нека да не започваме отново.

— Добре тогава — каза твърдо той. — Да свършим с това веднъж завинаги. Защо не можеш да се омъжиш за мен? Какво, по дяволите, те спира?

Емили започна да плаче.

— Знаех си. Просто знаех, че ще се стигне до това.

— До кое, по дяволите? — този път той бе решил да не й позволява да се измъкне.

— Аз те познавам, Барни. Може би по-добре, отколкото ти самият се познаваш. Ти не искаш само съпруга, ти искаш семейство.

— И какво от това? Съвсем естествено е, когато един мъж и една жена се обичат.

Тогава тя каза с равен тон:

— Барни, аз не мога да имам деца.

За момент настъпи мъртва тишина.

— Откъде знаеш? — попита тихо той.

— Имах проблеми, когато бях студентка, и ми направиха лапароскопия. Тогава видяха, че яйцепроводите ми са напълно препречени. И понеже знам, че ще попиташ, това не може да се оправи с операция.

Барни не знаеше какво трябваше да чувства. Но знаеше какво трябва да каже. Той коленичи до стола й и прошепна:

— Емили, аз обичам теб. Не някакво си дете, което никога не съм виждал.

— Виж какво, Барни, живяла съм с теб и знам, че това, което най-много искаш от живота, е да бъдеш баща.

Риданията й се усилиха и последните й думи бяха почти задушени в плач:

— А аз не мога да те направя такъв.

— Ем, повярвай ми — увещаваше я Барни, — това няма значение. Винаги можем да си осиновим…

— И един ден ще ме намразиш за това — каза тя, като леко се сопна. — Дори ако постъпиш „благородно“. Ще продължиш да живееш с мен и с болката си, че нямаш собствени деца.

И двамата замълчаха.

В известен смисъл Емили бе доказала, че е права. Барни вече агонизираше.

— Нали няма да ме напуснеш, Ем? — възкликна умолително той.

— Не, Барни, ще остана, докато ме изриташ.

„Поне ще имам възможност да поговоря отново с нея — помисли си той, — а и със себе си.“

Както обикновено ежегодната среща на Американската психиатрична асоциация предостави безредни потпури от кавги, гневни изблици и безброй примери на антисоциално поведение. (В края на краищата те бяха експерти в тази област.)

На литературната сесия Барни прочете студията си на тема „Моби Дик и американската психика“ и беше удовлетворен не само от топлия прием, който тя получи, но и от последвалата покана да се присъедини към редакторската комисия на списанието на асоциацията.

Радостта му обаче бе помрачена. За негов най-голям ужас на последното пленарно заседание наградата за най-забележителни постижения в областта на юношеската психиатрия бе присъдена на прословутия Андрю Химерман. Какво от това, че е написал блестяща монография? Как може едно общество, чиято основна задача е да лекува съзнанието на хората, да удостои този, който бе нарушил грубо системата му от етически правила?

„Може би всичко е политика“, мислеше си Барни, но ако някога се срещна лице в лице с този развратник, ще му кажа какво „мисля за него.“

Съдбата твърдо проявява един настойчив каприз: тя е предопределила, че в една мъжка тоалетна, дори да е с двайсет, петдесет или повече писоари, има ли вътре двама мъже, те неизменно застават един до друг.

Точно по този начин в 4,38 следобед Барни Ливингстън срещна Андрю Химерман.

— Много ми хареса студията ви, д-р Ливингстън — каза по-възрастният психиатър.

Барни не му обърна внимание.

— Предполагам, ще я публикувате в списанието. Нищо, че е строго по темата — продължи любезно Химерман.

Барни полагаше всички усилия да побърза и да се, оттегли от неудобното положение.

Химерман беше озадачен.

— Да не съм ви обидил е нещо, докторе? — попита учтиво той.

— Не — сопна се Барни накрая, — но успяхте да обидите моя приятелка.

— О — каза спокойно психиатърът, — коя ли пък може да е тя?

— Извинете — отвърна язвително Барни — забравих, че в живота ви е имало толкова много, че не можете да помните всичките. Имах предвид Грети Андерсън, доктор по медицина.

— О, господи — изпъшка Химерман.

Те вече миеха ръцете си, този път разделени от редицата умивалници.

— Бих искал да си изясним този въпрос, д-р Ливингстън.

Барни предпочете да замълчи.

Може би няма да ми повярвате — продължи Химерман, — но никога не съм докосвал това момиче. Не отричам, че преди няколко години постъпих некоректно, но…

Барни го прекъсна с цитат от Марлоу:

— „Но това беше в друга страна, пък и момичето е вече мъртво.“

Химерман пребледня. Когато възвърна способността си да говори, беше ясно, че едва намира подходящите думи.

— Нямате представа, колко много ми тежи смъртта на това момиче. Бракът ми е съсипан, жена ми се държи като параноичка всеки път, когато заговоря с привлекателна жена. Загубих съня си, уверявам ви.

— Но, изглежда, с Грети сте спали съвсем спокойно.

— Не, не! Не съм имал нищо общо с това момиче. Тя наистина е истеричка. Всичко е измислица.

— Д-р Химерман — рече Барни, като се опитваше да сдържа нервите си, за да демонстрира собствената си психическа устойчивост, — видях една снимка на вас двамата. Вие бяхте с гащета за тенис, а тя — с доста оскъден бански костюм. Бяхте прегърнати. Филмите на „Кодак“ не отпечатват фантазии.

— О, не — измърмори под носа си Химерман. После ядосано попита: — Разгледахте ли добре снимката?

— Не съм я гледал през микроскоп, но все пак я гледах дълго и внимателно.

— Тогава трябва да сте забелязали, че нейните ръце са около мен, а не обратното.

— Да не би да отричате, че сте завели Грети в „Хилтън Хед“ за срещичка през уикенда?

— Д-р Ливингстън, ще ми повярвате ли, ако ви кажа, че не е имало никаква среща, че тя е отишла там сама и доколкото знам, е още девствена?

— Ще ми бъде трудно — отговори Барни.

— Добре тогава, ще ви представя някои неоспорими факти — не отстъпваше той, а гласът му ставаше все по-ядосан. — Психиатричната асоциация на южните щати провеждаше годишния си конгрес в „Хилтън Хед“ през уикенда на 17 и 18 април 1966 г. Тогава неин президент бях аз. Мислите ли ме за толкова луд, че да заведа пациентка на такова място?

Барни се въздържа от преценки.

Химерман продължи:

— По време на обедната почивка отидох до басейна и изведнъж онова истерично същество изскочи от храстите и се хвърли на врата ми. Беше придумала един от бодигардовете да направи снимката. Казах й още тогава, че това е краят на служебните ни взаимоотношения и да не идва в определения й час следващия понеделник.

Той спря и въздъхна при неприятния спомен за този злощастен инцидент. После попита:

— Това звучи ли ви приемливо, д-р Ливингстън?

— Да — съгласи се Барни, — но защо нагълтахте хапчетата?

Химерман сведе глава.

— Ще бъда откровен докрай. Хич не ми е лесно, докторе.

— Знам — каза съчувствено Барни.

— Проблемът на това момиче — казвам ви това поверително като лекар на лекар — е патологичен страх от мъжете. Тя е типична истеричка, която се плаши, щом възбуди някой мъж, и после бяга…

Той замълча, после продължи:

— Според мен (надявам се, че това няма да прозвучи като самохвалство) „пренасянето“ даваше резултати и тя беше изумена от чувствата си към мен. Единственият й изход беше да ме дискредитира като обект на любов. Как, по дяволите, го е направила, още не съм разбрал, но по някакъв начин се е добрала до досието ми в картотеката на асоциацията. До този момент вестниците нямаха достъп до него. Бях се заклел пред Комитета по етика, че аз самият ще се подложа на терапия. Само при това условие жена ми се съгласи да не ме напуска, и изведнъж тази болна, ама наистина болна, жена заплашва, че ще свика пресконференция и ще се обяви за последната от редица мои сексуални жертви.

Той погледна Барни в очите и тихо попита:

— Ако това се беше случило с вас… вашата кариера, бракът ви, всичко… всичко да се срути… заради една лъжа… не мислите ли, че в един момент може да загубите самообладание…

Гласът му се загуби.

— Да — рече кротко Барни, защото вече вярваше на този човек. — Вероятно да. Съжалявам, д-р Химерман.

37.

През 1972-ра смъртта пожъна страшна реколта.

Принцове, президенти и поети. Продавачи на сладолед и спортисти — без всички тях земята обедня.

Езра Паунд — гений, предател, луд — изчезна от земята, като остави според собствените си думи „едно безсмъртно украшение — име, което не избледнява с годините“.

Чарлс Атлас, този, които бе започнал кариерата си като една четиридесет и пет килограмова хилка и беше се превърнал в съвършенство от мускули, идол на хлапаците, не можа да неутрализира хулиганстващата Смърт, когато тя му ритна пясък в очите. Героят, който някога държеше света на раменете си, сега трябваше да го напусне.

Свадливият президент Хари Труман (който веднъж бе заплашил с бой един критик за това, че не е харесал пеенето на дъщеря му загуби в последното си сборичкване с живота.

Морис Шевалие, чист галски магьосник, макар и по-малко кавалер, отколкото предполагаше името му (беше забавлявал нацистите), бе отнесен Бог знае къде.

Уиндзорският херцог, който вместо крал бе предпочел да стане роб на любовта, сега се наложи да абдикира и от живота.

Едно тайнствено Същество с власт, по-голяма и от тази на Дж. Едгър Хувър, подслушваше телефона на шефа на ФБР и дори веднъж се намеси, за да му каже, че времето му е изтекло.

Имаше и човек на име Хауърд Джонсън, който измисли мелбата. Животът му приключи същата година й той несъмнено бе изпратен на небесата от ангелски хор поне на двайсет и осем гласа.

Съвсем внезапно Жътварката прибра и Джеки Робинсън, само на петдесет и три години.

Още по-млади бяха американските войници във Виетнам, а броят на убитите сред тях наближаваше петдесет хиляди.

И може би неслучайно през тази опустошителна година предаде Богу дух и списанието, наречено „Лайф“[1].

А раните на Барни от макар и метафоричния разстрел още не бяха заздравели.

Прогнозата на „Паблишърс Уикли“ го бе успокоила и той очакваше „Духовният мир на шампиона“ да получи поне скромен отзив от стлана на критиците.

Но това просто не стана. Не последваха други похвали. Нямаше дори критики. Книгата му бе сполетяна от възможно най-лошата съдба: тя беше напълно пренебрегната.

— Бил, кажи ми го направо — попита той три месеца след като книгата излезе от печат. — Потънала е в забрава, нали?

— Да речем — отговори Бил, — че продажбите вървят малко по-бавно, отколкото се надявахме, но евтиното издание трябва да стигне до по-широка публика.

Чаплин се поколеба, надявайки се, че ще му хрумне някой по-уместен, по-утешителен довод. Тогава болезнено осъзна, че няма смисъл да увърта.

— Да — каза той, — бих казал, че е мъртва.

Ако експертите от „Гид Мишелин“ бяха вечеряли в „Ла Ренесанс“, в сърцето на Сайгон близо до Френската болница, те със сигурност щяха да го удостоят с три звезди.

Поне така смяташе майор Палмър Талбот, който често вечеряше там — особено когато искаше непременно да впечатли някой гостуващ правителствен чиновник или важен журналист.

(„Каква ирония на съдбата, майоре — да намериш най-добрия френски ресторант в света не в Париж, а точно от другата страна на земното кълбо. Човек може да си помисли, че войната би попречила на главния готвач да се прояви. В смисъл да не може да се снабди с продуктите.“

„Мисля, че пресата на левицата обича да преувеличава нещата тук, за да може да продава вестниците си. Имам предвид това, че явно владеем положението — в което сте дошли да се уверите, разбира се. Надявам се, успяхте да се убедите, че възстановяването на мира в тази прекрасна, потънала в невежество страна е въпрос само на няколко месеца.“

„Да, честно казано, аз съм поразен. И ще споделя впечатленията си с момчетата в Белия дом.“)

Често се говори за войната като за ад. Но много рядко се признава, че за малцина привилегировани тя може да се окаже адски приятна.

Положително до този момент служебният престой на Палмър Талбот бе изключително забавен. Той беше научил виетнамски не за да обикаля отдалечените села и да разпитва дали бандитягите на Хо Ши Мин не са наблизо. А по-скоро, защото това му помагаше да координира действията на американските войски с тези на колегите им от Южен Виетнам, тъй като той бе свръзка с върховните им командвания.

Освен това той имаше завидната задача да печели сърцата и умовете на изтъкнатите гости, които пристигаха и заминаваха един след друг с така наречените мисии за установяване на фактите. И независимо какво бяха видели те, Палмър винаги поемаше грижата да им покаже, че ресторант като „Ла Ренесанс“ все още процъфтява, така че войната не е чак толкова тежка.

Затова той не се изненада, когато една сутрин в щаба го чакаше съобщение да се обади на председателя на Комитета по военните служби към Сената.

— Бихте ли ме свързали със сенатор Форбс? — помоли Палмър евразийската си секретарка Мари-Клер. — Ще говоря от кабинета си.

— Не, майоре. Той изрично помоли да използвате някой от „надеждните“ телефони. Сигурно е строго секретно.

Докато вървеше към изолираната от шум стая, където държаха „специалния“ телефон, Палмър хвърли бегъл поглед на бележката, която тя му беше подала — той трябваше да се обади спешно в дома на сенатора, а не в кабинета му.

Свързаха го моментално.

— Здравейте, сенаторе, обажда се Палмър Талбот от Сайгон.

— О, Палмър, браво, момче. Благодаря за обаждането. Сигурно при вас вече е утре.

— Да, сър. Мога ли да ви бъда полезен с нещо, сенаторе?

— Напълно, майоре. Можете да ми направите огромна услуга.

— Слушам ви, сър.

Сенаторът замълча за момент, после каза лаконично:

— Оженете се за Джесика.

— Джесика? — попита Палмър, леко объркан.

Точно така, майор Талбот. За дъщеря ми Джесика, която е забременяла от вас, докато бяхте на инструктаж в имението ми. Ако нямате нищо против, бих искал веднага да го оповестя в пресата.

— Но това е невъзможно, сър — заекна той. — Аз вече съм женен и не мога да изоставя съпругата си.

— Хубаво е, че сте толкова загрижен, майоре. Но и аз се отнасям така към малкото ми момиченце. Бих ви посъветвал на всяка цена да ми влезете в положението.

Палмър отлично разбра неизречените думи. Форбс беше достатъчно влиятелен, за да го изпрати на предните линии, където офицерите измираха като мухи.

— Не се притеснявайте толкова, майор Талбот — продължи сенаторът. — Знам, че по пътя към олтара ще срещнем някои препятствия. Но ако настоящата мисис Талбот е толкова благородна, колкото съм убеден, че е, тя ще се съгласи на един бърз мексикански развод и всичко ще бъде наред.

Палмър беше потресен. Той не искаше да нарани Лора. И най-вече не искаше да се сблъска с огнения й испански темперамент.

— Ъ-ъ, сенаторе, извинете — смотолеви той, — но вие искате да постъпя жестоко.

— А не постъпихте ли жестоко с моята Джесика?

Палмър не знаеше какво да отговори.

— Сър, трябва ми малко време, за да събера мислите си преди…

— Напълно съм съгласен — отвърна законодателят. — Затова ще получите десетдневен отпуск, считано от 9,00 ч. днес. Ако побързате — а аз силно се надявам, че ще го направите, — до утре ще бъдете в Сан Франциско. А до вдругиден — в Бостън. Междувременно, за да ускорим нещата, един от бившите ми колеги юристи ще поеме изготвянето на необходимите документи. Това удовлетворява ли ви, майоре?

— Ъ-ъ, сър, да, чудесно.

Но след като разговорът приключи, Палмър седеше като ударен, хванал с две ръце главата си, и си повтаряше под носа: „Лора, о, Лора. Какво да правя?“

Противно на всеобщо разпространеното мнение не е невъзможно човек да живее спокойно в Ню Йорк през нощта.

Защото, докато небето потъмнява, метаболизмът на града се забавя, свръхнапрегнатото темпо на пулса отслабва, общото състояние на духа спада и дневната маниакалност се превръща в относително спокойствие.

Барни излезе на терасата и погледна надолу към града, който приличаше на рояк светулки.

Емили беше в Швейцария и отразяваше европейския шампионат по ски. За да запълни някак самотните часове, той бе решил да завърши една студия върху разстроената мисъл при шизофрениците. Но Лора се бе обадила и сега той беше развълнуван и неспособен да се съсредоточи.

Тя беше толкова объркана, че не можа да каже нищо конкретно. Барни успя да схване само, че между нея и Палмър се е случило нещо ужасно, поради което не може да остане сама в Бостън.

Естествено, Барни настоя тя веднага да хване самолет за Ню Йорк. А тя предположи, че това няма да се хареса на Емили. Но като разбра, че Емили отсъства по работа, Лора се съгласи да опита да хване последния полет от Бостън.

Малко след единайсет портиерът съобщи по домофона, че мис Кастелано се качва.

Очите й.

Те бяха първото нещо, което го порази, щом отвори вратата. Очите й бяха огромни червени кръгове, сякаш някой я беше удрял. Явно бе плакала часове наред. Гласът й беше дрезгав и тя вече нямаше сили да говори.

— Здравей — каза тихо Лора.

Той взе куфара й и отговори:

— Влез. Седни. Мисля, че ти трябва едно силно питие.

Тя кимна.

— За Бога, Лора, какво става?

— Палмър се появи… — започна тя, но отново избухна в плач. — Не мога, Барн. Просто не е за вярване.

— Мислех, че е във Виетнам. Как така изведнъж се е върнал — беше ранен ли, или какво?

— Не, Барни — отговори Лора, — аз съм ранена. Той иска развод.

— По дяволите, очаквах това да се случи по някое време. Убеден съм, че и ти също.

Тя поклати глава.

— Не, не, бяхме се помирили като че ли. Всичко беше наред и изведнъж той просто се появява и пъха къс хартия под носа ми.

— Каква хартия по-точно?

— Документ, че съм съгласна на rapido мексикански развод.

— Не може да бъде, Кастелано. И за какво се е разбързал толкова?

С много паузи Лора му разказа.

Барни не можа да прояви професионалната си обективност.

— Знаеш ли какво, Кастелано? Прав му път на копелето. Щом не ти е верен, просто не заслужава да ти бъде съпруг.

Тя сви рамене.

— Може би аз не заслужавам да му бъда жена.

Барни не можа да понесе това самообвинение.

— За Бога, Лора! — изкрещя той. — Това, че се отнасяше с теб като с парцал, не означава, че и ти трябва да си на неговото мнение. Майната му, Кастелано! Нека да върви по дяволите, някой ден ще намериш човек, който да те заслужава.

Тя поклати глава.

— Няма начин, Барни. Нямам никакъв късмет с мъжете, убедена съм.

Той я прати да си легне в гостната. После й занесе чаша вода и две таблетки и седна до нея.

— Знам, че няма да ми повярваш, но ти обещавам, че утре сутрин слънцето ще изгрее. Което означава, че ще имаш цял ден на разположение да възстановиш силите си.

Тя глътна таблетките и изтощена от емоциите, се облегна на възглавницата.

— Благодаря ти, Барн — прошепна нежно тя.

Той остана при нея, докато се увери, че е заспала, и после се измъкна на пръсти.

Върна се при пишещата си машина, махна недовършената статия за шизофрениците, постави нов лист и започна да пише:

МЕМОРАНДУМ

До: Л. Кастелано, доктор по медицина

От: Б. Ливингстън, доктор по медицина

Тема: 101 причини да продължаваме да живеем

На сутринта й го поднесе с кафето.

Когато Лора влезе в хола, Барни говореше по телефона. Той остави слушалката и се усмихна.

— Вече изглеждаш по-добре, Кастелано.

— Сигурно, — отговори кисело тя. — Тъкмо се погледнах в огледалото. Изглеждам така, сякаш десет рунда съм се била с Мохамед Али.

— А, не — поправи я той. — Али се бие чисто — той посочи повелително към канапето и каза: — Седни.

Когато тя се подчини, той продължи:

— Говорих по телефона с главния ти и му съобщих — без всъщност да обяснявам много-много, — че си болна и имаш нужда от около седмица, за да се възстановиш. Той беше много разбран.

— И какво ще трябва да правя през това време?

— Дълги разходки, приятни размисли. Всъщност защо не вземеш да си подновиш гардероба?

— Това никак не прилича на професионален съвет, Барн.

— Слушай, Кастелано, тази сутрин съм си сменил ролята. Не гледай на мен като на лекар, дори не и като на приятел, а като на родител. Ще ме слушаш и ще правиш това, което е най-добре за теб.

— Да, сър — рече тя, като се усмихна измъчено. — Но да не би да си се оттеглил от медицинската професия? Все пак нямаш ли пациенти за преглеждане?

— Казах на сестрата да отмени всички прегледи до обед, но ако си добре, ще прегледам следобедните си пациенти.

— Добре съм, Барн, добре съм. Не трябва да объркваш живота си само защото аз съм объркала моя.

— Не ми отговаряй — скара й се Барни. — Не забравяй, че днес аз съм родителят.

След като обядваха и се убеди, че е достатъчно добре, за да може да се разходи до Музея на модерната живопис например или докъдето и да е другаде, стига само да не седи вкъщи цял ден, той я остави.

Когато се върна в седем и половина, се изненада, като видя, че Лора бе приготвила вечеря.

— Всъщност само затоплих нещата. На 57-а улица можеш да си купиш страхотни полуготови ястия. Хайде, седни и ми разкажи как мина денят.

Барни скицира словесно четирите случая, с които се бе занимавал този следобед, а също и бурното събрание в болницата по-късно.

— Знаеш ли, Кастелано, ако някой истински психиатър влезе, когато провеждаме среща на персонала, няма да може да различи докторите от лудите.

— И ние имаме такива съвещания в Бостън — отвърна тя. — Между другото, мисля, че статията ти е страхотна.

— Имаш предвид „шизоматериала“?

— Показва нови виждания. Кога ще го завършиш?

— Ами трябваше вече да съм го предал. Но сега е късно, може да почака още няколко дни.

— Не, Барн — каза твърдо Лора, — нека сега аз да бъда родителят. Като приключим с този разкошен банкет, искам да седнеш на машината и да довършиш статията. Това е заповед.

Барни се усмихна.

— Добре, мамо.

Три часа по-късно Лора прелистваше последните му страници и изказваше одобрението си.

— Чудесно, Ливингстън. Мисля, че имаш бъдеще.

— И аз така мисля, момичето ми. Сега ще го коригирам, а ти отиваш да се наспиш хубаво и тази нощ.

Тя се изправи като послушно дете, целуна го по челото и отиде да си легне.

На следващата сутрин закусиха рано й набързо, преди Барни да поеме ежедневните си задължения.

Тогава Лора му съобщи:

— Няма да се връщам в Бостън.

— Какво?

— Просто не мога. Знам, че нямам сили да вляза отново в тази къща и се питам дали ще мога да вляза дори в Детската болница, без да се чувствам някак… унизена. Разбираш ли ме?

— За къщата — да. Но къде ще работиш?

— Щом излезеш, ще седна на бюрото ти и ще започна да въртя телефона да видя дали някъде няма свободно място за неонатолог.

— Точно в средата на годината ли, Кастелано? Местата вече ще са заети.

— О, Барни — усмихна се тя. — Явно не познаваш болничната практика. Дори в този момент някъде някой лекар си порязва китката или просто му хрумва да напусне. Виж мен самата.

На обед Барни се обади на Лора от кабинета си. Гласът й звучеше щастливо.

— Ако искаш, вярвай, но мисля, че си намерих работа.

— Много бързо! Как успя?

— Ами всъщност бившият ми ръководител по педиатрия се обади на свой приятел в болницата „Куинс“ в Торонто. И макар че няма да стартират програмата си до следващата година, те вече са получили средствата — така че мога да започна по всяко време.

— Браво.

— На мен самата ми е трудно да повярвам — отговори тя. — Но за да съм сигурна, че няма да се изпари, довечера отлитам за Торонто.

— О, Кастелано, не бързай толкова — предупреди я той. — Върху теб се е стоварила атомна бомба, имаш нужда от поне двайсет и четири часа още, за да възстановиш равновесието си. Освен това запазил съм места в страхотен индийски ресторант.

— Не мисля, че…

— Точно така, Лора, не мисли. Аз ще го правя вместо теб, докато си под моите грижи. Така че гледай да си готова до седем и половина.

Тя сметна, че той е прав. Имаше нужда от поне един ден още, за да уреди преместването си и да си купи някои дрехи за суровия климат в Торонто.

Петнайсет минути по-късно, докато тя допълваше списъка си за покупки, входната врата се отвори.

И влезе Емили, като се бореше с огромен куфар.

Тя видя Лора, разположена удобно на бюрото на Барни, и замръзна на мястото си.

Никоя от тях не можа да намери подходящите думи.

Накрая Лора се обади:

— Искаш ли да ти помогна с тази чанта, Емили?

— Не, благодаря — отговори тя, а лицето й остана сковано.

Докато Емили мъкнеше куфара към спалнята, Лора каза:

— Барни те очакваше утре.

— Виждам — отвърна тихо Емили. — Взеха ме със самолета на Ей Би Си. Не ми мина през ум, че ако се върна един ден по-рано, може да се окажа нежелана натрапница.

— Емили, ти нищо не разбираш.

— За съжаление разбирам.

— Виж — Палмър и аз се развеждаме. Даже вече сме разведени благодарение на мексиканското правителство.

— Бих могла да се досетя — отговори ледено Емили.

— Утре си заминавам — продължи Лора, все още опитвайки се да сломи предубежденията на Емили:

— Е, недей да бързаш заради мен — отвърна язвително Емили. — Аз си заминавам веднага.

В опита си да предотврати бурята, която се задаваше за Барни, Лора събра всичките си сили и извика:

— Емили, чакай, по дяволите — искам да ти кажа нещо!

Тя се спря на отворената врата и се обърна към Лора.

— Добре, говори.

— Имах неприятности — започна тихо Лора — големи неприятности. И нямаше на кого да се обадя, освен на Барни. Той ми позволи да остана от съжаление, това е всичко. Спях в гостната. Искам да кажа Емили, моля те — той беше единственият човек, към когото можех да се обърна.

Лора не знаеше какво повече да каже. Съзнаваше, че в това положение истината изглежда по-невероятна и от най-голямата измислица. Колко по-добре щеше да е, ако бе съчинила някоя екстравагантна лъжа.

— Лора — каза тихо Емили, — ще бъда напълно откровена с теб. Имаше две причини да не се омъжа за Барни. И едната беше ти.

След което затвори вратата.

— Ти не си виновна, Кастелано. Казвал съм на Емили милион пъти как стоят нещата, и ако още не ми е повярвала, толкова по-зле.

— Я да видим сега кой се прави на светец, Барни.

— Не, не се правя на светец, ние нямахме бъдеще. Тя никога нямаше да се омъжи за мен.

— Хайде де, вие бяхте чудесна двойка. Ти все пак я обичаше, нали?

— Да.

— И още я обичаш?

— Да. Но това не променя нещата. Най-добре ще е да започна да свиквам още сега.

— Тя каза, че аз съм една от причините, за да не се омъжи за теб. Каква е другата?

— Мисля, че това е личен въпрос, Лора.

— Барн, при други обстоятелства не бих те питала. Но ако искаш да ми помогнеш да успокоя съвестта си, трябва да ме убедиш, че наистина има и друга причина.

За момент Барни остана мълчалив, после каза:

— Тя не може да има деца. Казах й, че няма значение. Казах й, че искам само да се оженим.

— И…?

— Тя не ми повярва — отвърна тихо той. За малко потъна в мислите си. После добави: — Знаеш ли какво, Кастелано, срам ме е да си призная — но в известен смисъл тя бе права.

Сет бе озадачен от начина, по който сестрата представи последния му пациент за деня. Всъщност пациентите бяха трима — мъж на около шестдесет и пет и може би синът и дъщеря му.

Те влязоха в кабинета, без да продумат, и останаха почтително прави, докато Сет не им посочи столовете.

— Вие ли сте доктор Лазаръс? — попита възрастният мъж.

— Да, аз съм. Но вие кои сте? Защо не казахте имената си на сестрата?

Сет чакаше, а триото се спогледа.

Накрая бащата продума притеснено:

— Не искахме никой друг да знае. Един вид, всичко ще остане между нас, нали?

— Всички лекари са положили Хипократовата клетва и са се заклели да пазят в тайна това, което им се каже.

— Но невинаги го правят — намеси се дъщерята.

— Признавам, че има недискретни лекари, госпожице, но мога да ви уверя, че не съм от тях. А сега бихте ли ми съобщили имената си?

— Карсън — рече по-старият мъж. — Като Джони — само че не сме роднини.

Той се засмя по начин, който сигурно вече му бе втора природа.

— Аз съм Ъруин — продължи човекът. — Това е синът ми Чък, а дъщеря ми се казва Пам.

Сет ги погледна и се запита на глас:

— И чий по-точно е проблемът?

За негова изненада бащата отговори:

— На всички ни.

Тук старият Карсън се измести по-напред на стола си и заговори с приглушен глас:

— Всъщност става въпрос за жена ми — за майка им де. Много е болна.

— Къде е тя? — попита Сет.

— У дома. Твърде е болна, за да пътува.

— Къде е това „у дома“?

— В Хамънд.

— Дошли сте чак от Индиана? И какво и е на мисис Карсън?

Старецът прехапа устната си, погледна първо към дъщеря си, после — към сина си и те кимнаха в знак, че трябва да продължи речта си.

— Преди години откриха злокачествен тумор в стомаха й. Оперираха я. Извадиха го.

— После? — попита Сет.

— Ами в началото беше трудно, но ние й помогнахме някак да се приспособи. Известно време нещата вървяха добре. Дори я заведох на Карибското крайбрежие да отпразнуваме годишнината.

Той замълча, пое дълбоко дъх и продължи:

— После сякаш всичко започна отначало. Като се върнахме, пак отидохме при лекаря. Той направи няколко рентгенови снимки. Искате ли да ги видите?

— Да, разбира се.

Сет взе големия плик, извади снимките и ги нареди на светещия екран.

И веднага разбра.

— Честно казано, никак не са обещаващи.

— Знаем — обади се младежът.

А бащата отново подхвана разказа си.

— Попитах доктора дали ще я оперира пак. А докторът каза…

Човекът се разплака.

— Съжалявам, д-р Лазаръс. Наистина съжалявам — изхълца той. — Но ужасният начин, по който ми отговори… Беше толкова груб. Каза ми направо: „Не си заслужава трудът.“

— Би могъл да се изрази по-меко — отбеляза Сет. — Но снимките наистина показват голямо новообразувание на мястото, където е била оперирана.

Човекът повтори през сълзи:

— Когато го помолих, той просто ме отпрати с жест.

— Не ви ли предложи друг начин да се отстрани туморът.

— Ами рентгеново лечение. Но дори лекарят ни по обща медицина каза, че при рак на стомаха е почти безполезно.

— Опасявам се, че е бил прав, сър — каза Сет.

Мистър Карсън ускори разказа си.

— После ни предложи друга безполезна процедура — химическо лечение. Което ти гарантира единствено това, че ще ти окапе косата — и ще се превърнеш в жив скелет.

Сет кимна.

— И така, какво ни оставаше? Нищо. Абсолютно нищо. Просто я изпратиха у дома да умре.

Гласът на Карсън ставаше все по-жален.

— Докторе, тя едва преглъща вече. Трябва да й даваме само бебешка храна. Ябълково пюре.

— Дори него го задържа все по-трудно — добави дъщерята.

— Вече — обади се синът — има нужда от антиспазмодични лекарства и успокоителни, за да може да преглъща дори подсладената вода.

— Затова отново отидохме при лекаря — подхвана отново старият Карсън. — И той ни в клин, ни в ръкав решава, че трябва пак да оперира: „гастро…“. Дори не мога да произнеса името.

— Гастростомия — обясни Сет. — Прокарване на тръбичка през цялата храносмилателна система, така че храната да отива направо в червата.

Сет спря, за да чуе останалите подробности.

— Е, докторе, няма защо да ви казвам — продължи — Карсън с горчивина, като повиши глас, — че това е страшна операция, а човекът призна, че няма да спре растежът на тумора. Той дори не беше сигурен дали ще отстрани болката. Просто каза, че ще й даде още време.

Сет искаше да стигне до същността на проблема.

— Съжалявам, но ако съдя по това, което ми казахте, не мисля, че има начин да бъде спасена. Искам да кажа, доколкото се простират знанията и възможностите ми.

— Знаем — отвърна бащата, а синът и дъщерята се обадиха като ехо:

— Да, да. Знаем.

— Затова ви молим да й помогнете, докторе — рече старият Карсън.

— Не ви разбирам — отговори Сет с тревожното предусещане, че знае какво искат от него.

— Докторе, не я оставяйте да си седи с пластмасовите тръбички и да се превърне в сянка на човешко същество. Не я оставяйте да страда така. Нека си отиде сега, докато животът й все още има частица достойнство. Тя иска да умре.

Карсън замълча, после заключи:

— Моля ви, докторе, помогнете ни. Искам да кажа, помогнете на нея.

Останалото бе мълчание. Те бяха казали репликите си.

Сет се смая. И го вцепени мисълта, че някогашният му „акт на милосърдие“ спрямо Мел Гаткович по някакъв начин е напуснал границите на болницата и е пресякъл дори границите на щата.

— Откъде взехте името ми? — попита той колкото можеше по-спокойно.

— От един нов лекар от вътрешното отделение на нашата болница, д-р Блустоун.

— Нека д-р Блустоун да ми се обади тази вечер вкъщи.

Той се изправи.

Семейството веднага стана на крака, все едно минаваше някой църковен прелат, после излязоха в тъмната нощ.

Сет загаси лампите в кабинета. И като заключи вратата и се отправи към колата си, той продължаваше да мисли за последствията от това, което почти бе решил да направи.

Смъртта щеше да направи домашно посещение.

[1] Живот (англ.) — Б.пр. ↑

38.

Веднага щом се прибра вкъщи, Сет разказа случката на Джуди и тя сподели опасенията му.

— Ако Тим точно това е искал, защо не го е направил сам? — каза ядосано тя. — Излага на опасност живота на всички ни.

Сет потвърди думите й с поглед. Той много добре знаеше, че това, което те смятаха за милост, много други биха сметнали за убийство.

— Тим трябва да ми се обади тази вечер — напомни й Сет. — Наистина не знам какво да му кажа.

— Кажи му да върви по дяволите.

Сет се замисли дълбоко. Накрая продума:

— А семейство Карсън?

— О, Господи — отговори измъчено Джуди, — да не мислиш да направиш това, за което те моли Тим…

— Не ми пука за Блустоун — отвърна той с очи, вперени в пространството между тях. — Но ми е жал за тези хора. Цялото семейство се мъчи — и краят му не се вижда.

— Не, Сет — възпротиви се Джуди. — Не поемай такъв риск…

Гласът й заглъхна. Тя усещаше, че той е взел присърце съдбата на мисис Карсън и вече е решил.

Малко след девет часа телефонът иззвъня. Беше Тим Блустоун. Обаждаше се от Индиана.

— Сет — започна той, — нека да ти обясня…

— Налага се — прекъсна го Сет. — Искам да знам какво точно си казал на Карсънови и защо.

— Казах им, че познавам един много отзивчив лекар, който би могъл да им помогне. Нямам кураж да го направя сам, Сет. Освен това видях те да излизаш от стаята на Мел Гаткович в нощта, когато умря. И после се чудех…

Сет не можа да му отговори. И не посмя да попита на кого още е казал.

— Това са особени обстоятелства, Сет — защитаваше се Тим. — Карсънови са добри, почтени хора. А Марджи — жената — е вече половин човек. Тя се измъчва жестоко. Изпратил съм ти в писмо необходимите данни. Сигурно утре ще го получиш. Виж, семейството е толкова отчаяно, че ме помолиха — нали разбираш — да направя нещо. Първоначално отхвърлих идеята. Но напоследък, като видях как състоянието на Марджи се влошава, реших, че са прави. Той замълча и после изтърси: — Да можеше някак да го направим двамата, Сет. Така поне ще си поделим тежестта.

„Тим, глупако, помисли си Сет, не разбираш ли, че това не може да се подели? Дори ако само помогнеш, пак ще поемеш целия товар върху себе си.“

— Добре, нека да прочета бележките по случая й и ще ти се обадя.

— Вкъщи, не в кабинета ми, моля те.

— Много ясно — отговори Сет, без да прикрива раздразнението си.

Досието пристигна по пощата на следващия ден. Сет се обади на Тим малко преди десет.

— Прав си — рече той, — никой не заслужава да страда така. Ще действаме по… предложението ти. Но ще трябва да стане през почивните дни.

— Да, разбира се.

— А сега ми обясни точно къде живеят.

Като му описа подробно мястото, Тим добави:

— Благодаря ти, Сет — Господи, това е толкова страшно.

Сет пренебрегна думите на Тим. Иначе в отговор би му изнесъл една тирада за призраците, които населяват сънищата му. Блустоун не можеше да му каже нищо ново за страха.

— Слушай, Тим, къде живеят синът и дъщерята?

— Момчето завършва инженерство в Нортуестърн. Дъщерята е омъжена за собственик на ресторант. Понякога му помага като касиерка.

— Гледай да уредиш да не се мяркат наоколо тази неделя. Можеш ли да свършиш това?

— Разбира се, разбира се.

— А сега един последен въпрос — жената в съзнание ли е?

— През повечето време. Налага се да я упояваме тежко, за да облекчим донякъде болките й.

— Ще трябва да говоря с нея, така че искам на всяка цена да е с бистър ум неделя вечерта. Ще бъда там в девет.

Предградието бе типично за долните слоеве на средната класа, с почти еднакви двусемейни жилища, пред всяко от които имаше едни и същи храсти и дърво. Беше девет и пет вечерта. Пътят бе потънал в мрак. Тим Блустоун вече крачеше нервно пред къщата на Карсънови, когато Сет изникна от тъмнината.

— Блустоун? — каза тихо той.

— Здравей, Сет. Къде е колата ти?

— Няма значение. Паркирал съм на сигурно място. Да влизаме.

Сет не каза, че беше взел крайслера на Джуди, който нямаше табелка с надпис „лекар“.

Зад вратата отвън се чуваше телевизорът, който предаваше бейзболен мач. Сет предположи, че съпругът го е увеличил, за да изтрие — от слуха си поне, ако не от съзнанието си — звуците от агонията на жена си.

— Здравейте, докторе — рече Ъруин Карсън с безизразен глас. — Благодаря, че дойдохте.

— Къде е мисис Карсън?

— Горе. Спалнята й е горе. Ъ-ъ… тя ви очаква.

Сет просто кимна.

— Искате ли да се качите и да поговорите с нея?

Съпругът се замисли за момент, после отговори:

— Цял следобед не сме правили нищо друго, освен да говорим. Сбогувахме се. Не мисля, че мога…

Гласът му се загуби.

Двамата лекари кимнаха и се заизкачваха бавно по стълбите.

— Добър вечер, Марджи — каза Тим. — Това е д-р Лазаръс.

Жената се бе превърнала в призрак, лицето й приличаше на череп. В дясната и ръка беше забодена система, която поддържаше живота й капка по капка.

Тя протегна кокалестата си ръка към Сет и с усилие прошепна:

— Благодаря ви, че дойдохте, докторе.

Сет кимна и седна да размени няколко думи със съсипаната от болки жена.

— Мисис Карсън, сигурно ви е много трудно да говорите, но искам да знам някои неща. Знаете ли защо сме дошли тази вечер?

— Да, докторе.

— Абсолютно сигурна ли сте, че искате това, за което помолихте д-р Блустоун? Все пак може да сте променили решението си.

— Не, искам да умра — и почти простена: — Моля ви, докторе.

В този момент погледът на Сет се спря върху едно малко изображение на разпнатия Христос на нощното й шкафче. Тя беше католичка, а след като го бе поканила тук тази вечер, не извършваше ли един вид самоубийство — смъртен грях? Марджи отговори на въпроса му, преди да го е задал:

— Не се притеснявайте, докторе — промълви тя, — направете това, което трябва. Останалото ще бъде моя грижа. Толкова често съм му се молила, знам, че Той ще разбере.

Тогава Сет погледна към Тим, за да види дали в ролята си на неин домашен лекар той не иска да каже нещо. Но, изглежда, Тим бе изгубил способността си да говори. Сет се обърна отново към мисис Карсън:

— Само ще сложа едно лекарство в системата ви, мисис Карсън. След няколко минути ще заспите…

— … и няма да ме боли вече?

— Няма, мисис Карсън — отговори тихо Сет, — няма да ви боли вече.

Жената заплака и сълзите й залъкатушиха надолу по вдлъбнатините — по някогашните бузи.

— О, Господи — прошепна тя, — благодаря ти, че изпрати Твоя ангел.

Сет продължи да й говори спокойно, съзнавайки, че думите му я успокояват. Докато изсипваше съдържанието на малката ампула в системата на дясната и ръка, той забеляза, че Тим Блустоун извръща лице. Той не можеше да гледа дори. Сет хвана здраво ръката на мисис Карсън и не я изпусна, додето не си отидоха животът и болката й.

Двамата лекари напуснаха стаята и се върнаха при Ъруин Карсън, който се взираше в малките фигурки на екрана, без да ги вижда. Той стана.

— Тя почива в мир — отговори Сет на незададения въпрос.

Карсън се прекръсти и заплака. Може би от мъка, може би от облекчение, а най-вероятно и от двете.

— Аз… аз не знам какво да кажа — изхълца той.

По-младият лекар не знаеше какво да отговори.

Докато обличаше якето си, Сет се обади:

— Мистър Карсън, последните думи на Марджи бяха, че е пожелала това, защото обича семейството си. Мисля, че трябва да го знаете.

Все още разплакан, Карсън кимна в знак, че е разбрал.

— Д-р Блустоун ще мине утре сутринта, за да види как стоят нещата. Лека нощ.

Ъруин Карсън не помръдна от мястото си, а входната врата тихо се затвори.

Двамата лекари отново бяха в тъмнината навън.

— Как да ти се отблагодаря, Сет? — прошепна развълнувано Тим.

Сет го хвана за рамото и отвърна:

— Никога повече не ми се обаждай. Разбра ли?

И изчезна в нощта.

— Никога в живота си не съм бил по-депресиран.

— Подобни изявления могат да накарат хората да загубят доверие в психиатрите — рече Бил Чаплин.

Той се опитваше да повдигне духа на своя автор с една приятелска вечеря в „Идейни“. Барни направи безуспешен опит да се усмихне.

— Бил, и аз съм човек. Освен това не е задължително да си щастлив, за да помагаш на другите — иначе в цял Ню Йорк нямаше да остане нито един терапевт. Но мен ме правят нещастен съвсем реални неща. Първо, Емили ме напусна — дори не иска да се обади, когато звъня в „Спортс Илъстрейтид“. Всъщност един от моите така наречени „добронамерени“ приятели ме осведоми, че се е хванала с някакъв тип от спортните програми на Ей Би Си. Приятелката ми от детинство Лора е някъде из пущинаците на Торонто, едва съвзела се от нервна криза, и на всичко отгоре никой не иска да чете книгата ми — дори евтиното издание.

— Хайде, Барни — увещаваше го Бил, — стига си се оплаквал. Нека да поговорим за следващата ти книга.

— Нямам такава — отвърна Барни безутешно. — Шкафът ми е празен. Мислех, че идеята ми да напиша книга за спортистите е велика. Наистина вярвах, че хората искат да знаят какво става в главите на героите.

Бил погледна съсредоточено Барни.

— Прав си, искат го. Не трябва да сменяш тактиката си ни на йота. Защо просто не се насочиш към друг тип герои?

— Не върви, Бил. Ахил е мъртъв, сър Ланселот също, а „Бийтълс“ се разпаднаха. В този циничен век няма място за идоли. Искам да кажа…

Изведнъж Чаплин го прекъсна:

— Барни… хванах му цаката!

Всъщност Бил я беше „хванал“ толкова високо, че половината ресторант се обърна да го изгледа свирепо.

Но той беше толкова развълнуван от идеята си, че изобщо не му пукаше.

— Барни — продължи той, — в Америка има най-различни религии, но хората са съгласни с едно — Господ е лекар и, обратното.

— Какво? Чаплин, ако продължаваш да говориш така, ще трябва да те освидетелствам. От собствен опит знам, че лекарите не са по-големи герои, от която и да е друга група.

— Ти сам го знаеш — заяви Бил — но средният човек не го знае. Обикновените хора мислят, че докторът е свещенослужител в пряка връзка с Господа. Ние ви боготворим. Страхуваме се от вас. Но, ако успееш някак да предадеш това, което става в докторските глави…

Барни се усмихна.

— Бил, няма такова нещо като колективна лекарска психика. Докторите са толкова различни, колкото и имената им. Но повечето от тези, които познавам, са хора отдадени на професията си, нагърбили се със сизифовска задача, надявайки се, че камъкът просто няма да се претърколи върху тях. А това никак не е романтично.

— Ти сам го знаеш, Барни, но си вътре в нещата. Попадал съм на такива продажни, смотани загубеняци в бели престилки, които използват званието „лекар“ като патерица и се крепят на нея в обществото. Прав ли съм?

— Не — отговори тихо Барни. После добави: — Но не грешиш изцяло. И аз съм срещал такива типове — от тези, дето четат „Медикъл Икъномикс“ вместо „Америкън Джърнъл“. Те са позор за професията ни.

Бил едва се сдържа да не скочи през масата и да сграбчи Барни за реверите.

— Давай — заповяда той с тон на сержант, който командва пред строя. — Покажи ми! Покажи ми какво се крие зад тези маски, какво има в празните им глави. Нека хората да видят какви са лекарите в действителност.

Барни се замисли за момент, после кротко попита:

— Искаш да ги насека на парчета, така ли?

— Искам просто истината, Барн. Ако хорската представа за лекарите е погрешна, промени я.

Бил снижи глас:

— Послушай ме, Ливингстън. Това е истинска находка. После щеш не щеш ще трябва да раздаваш автографи, макар и върху салфетки.

После промърмори под носа си:

— Е, д-р Йоргенсен, толкова време се молих да пукнеш. Сега обаче се надявам, че си достатъчно жив, за да прочетеш тази книга!

— Кой е д-р Йоргенсен?

Изведнъж Бил стана сериозен.

— Човекът, който погуби окото ми — промълви той. — Отидох за обикновена операция на перде. А той така оплеска работата, че излязох без око. Дадох го дори под съд, но го оправдаха копелето.

— О, Бил. Това се случва веднъж на милион пъти.

— Не, Барн, не ме разбираш. Подобен инцидент се е случвал почти на всеки. Тази тема засяга всички. Обзалагам се, че и ти си преживял нещо такова.

В съзнанието на Барни внезапно изплува една сцена, на която не беше свидетел, но която въпреки това го преследваше като кошмар: баща му лежи по лице в градината, майка му пищи, Уорън бяга…

А д-р Фриймън тъй и не дойде.

Той не съзнаваше колко дълбоко се е замислил, докато не чу гласа на Бил:

— И така, ще напишеш ли тази книга?

Барни поклати глава.

— Няма да ти хареса това, което ще напиша, Бил. Повечето лекари са крайно погълнати от професията си и процентът на самоубийствата при тях е десет пъти по-голям.

— Наистина ли е така? — възкликна Чаплин.

Барни кимна.

— Процентът на наркоманите и алкохолиците при тях е сто пъти по-висок — и добави: — Защото тревогите вземат своята жертва.

— Значи искаш да напишеш извинение, защита? — попита Бил.

— Не — отговори Барни. — Само истината: лекарите са като всички останали човешки същества.

— Добре — съгласи се Чаплин. — Напиши я, както искаш. Само ми обещай, че ще я напишеш.

Барни погледна часовника си и стана.

— Слушай, ако не тръгна веднага, ще закъснея за пациента си в три часа и ще трябва да разоблича и себе си в тая проклета книга. Благодаря ти за обяда, Бил. Просто какво ли не бих дал да си бяхме говорили за бейзбол например.

— Как така?

— Защото сега ще трябва да напиша тази проклетия.

Съвсем естествено, Ланс Мортимър имаше любовница — на име Лейди Шанс. Негов ръководител в „Маунт Хебрън“ беше човек, на когото много от колегите му гледаха със страхопочитание. Защото Патрик Ноулс беше първият в тази област, която успя да сведе цялата си заетост в болницата до четиридесет и осем часа месечно.

Още повече че това бяха четиридесет и осем часа наведнъж. Много от лекарите се чудеха как Ноулс успява да остане буден през цялото си мъчително двудневно дежурство. Но този натурализиран англичанин бе специалист не само в приспиването, но и в събуждането на хората.

Той беше голям учител. И наистина положи старание да научи Ланс да прави може би най-сложната процедура, която се налага в началото на операцията — прокарването на ендотрахеална тръбичка през гърлото на пациента до дробовете му така, че анестезиологът да може да диша вместо него, докато е в безсъзнание.

(„Ето какъв е номерът, момчето ми, обясняваше Нолус. Запомни — трахеята е пред хранопровода. Гледай да се увериш, че виждаш как тръбата минава през гласните струни, после трябва да чуеш дишането в предната част на гръдния кош — което означава, че всичко е наред.“)

Ланс бързо се научи да избягва една обща грешка на новаците анестезиолози — избиването на зъбите на пациента в опита да се вкара тръбата.

За щастие единствения път, когато го направи, Ноулс беше до него и бързо се зае с изтеглянето на зъбите, преди да са заседнали в някой от бронхите или пък в дробовете, където да причинят много неприятна пневмония или още по-неприятна смърт.

Освен това Ланс имаше късмет (Лейди Шанс проявяваше необичайна вярност), че „жертвата му“ беше от пациентите, дето се лекуваха безплатно, и много се зарадва на възможността да получи „изкуствени зъби“, които всъщност разкрасиха усмивката й.

Имаше още един фактор, който допринасяше за изключителната популярност на наставника му в Тинсълтаун.

Ноулс бе не само богат, хубав и даровит мъж, но и изглеждаше с цели двайсет години по-млад — и то без явна хирургическа намеса.

Една нощ (т.е. едната от двете му в месеца) той беше дежурен с Ланс и му сподели тайната си. Не беше просто от това, че масажираше лицето си с магическия балсам на д-р Нихан, направен от овчи зародиш в прочутата швейцарска клиника, но и от това, че умееше доста добре да „избягва решително кавгите“.

— Ако хирурзите — повечето от които, вероятно си забелязал, са бъбриви мърморковци — мислят, че кой знае колко знаят, не спори с тях. В деветдесет и девет на сто от случаите те опират пешкира, ако пациентът хвърли топа. И най-често дори не ти се налага да присъстваш при уведомяването на близките.

— А благодарение на тези прекрасни, способни анестезиоложки можеш да обслужваш три операционни наведнъж, като отскачаш от време на време да видиш как я карат пациентите. И тъй като ние, „газоподавачите“, няма нужда да си търкаме ръцете преди и след операция, можеш да откраднеш минутка, за да се обадиш на брокера си и да видиш как я караш ти самият.

Ланс вече благоговееше пред този човек. До този момент мечтата му бе да обслужва само две операционни наведнъж.

— Ей, Бенет, очаквам пациент след около минута и половина. Казвай бързо какво има.

— Аз наистина ИМАМ нещо, Ливингстън. Получих телеграма, че съм приет в програмата по сърдечна трансплантация в Хюстън.

— Браво, Ландсман. Ти ще си първият в историята на медицината, който ще трансплантира сърце от душа.

— Ей, това е доста духовито.

— За този комплимент, Бен, ще те поканя на вечерята, на която и без това щях да те поканя, само че вече можеш да си поръчаш два десерта.

— Кога и къде?

— Защо не се срещнем по средата? Има един ресторант за бифтеци точно до Изход 13 на бариерата на шосето за Кънетикът. В петък вечерта около осем и половина — става ли?

— Чудесно. Хайде гледай си там психоанализите.

Две вечери по-късно Барни вкара новия си „Форд Пинто“ в паркинга на „Ред Коуч Ерил“, направи бавно една обиколка, забеляза „Ягуара“ на Бен и паркира наблизо.

Ресторантът беше шумен и претъпкан. Но той лесно намери Бенет, който беше по-висок и, разбира се, по-тъмен от повечето клиенти.

След като се поздравиха, установиха, че изглеждат много уморени. После започнаха да се чудят докога ли ще издържат при това напрежение.

Поръчаха си два бифтека и бутилка „Каберне Совиньон“, после се отправиха към бара със салатите, за да напълнят чиниите си.

Когато се върнаха на масата си, Бенет нетърпеливо се зае да споделя с най-добрия си приятел радостта си от новия пост. Но ставаше все по-трудно да се чуват. До тях имаше голяма маса с весела компания, която ставаше все по-шумна. Накрая Барни и Бенет бяха принудени да млъкнат.

Явно това беше някакво семейно празненство, в центъра на което един олисял топчест човечец тъкмо разказваше с висок носов глас разни забавни случки.

Всъщност той беше забавна гледка. Усилията му да привлече вниманието не само на своята маса, но и на целия ресторант подсказваха на двамата лекари, че се опитва да избие комплекс за малоценност.

Това стана още по-очевидно, когато келнерът, нахлупил бяла готварска шапка, се приближи с голяма количка, върху която под огромен лъскав овален похлупак голямо сочно парче „английско печено“ чакаше да бъде разрязано според желанието на клиента.

— Я да ви кажа и тоя за кравите — изквича дебелакът.

Сродниците му го аплодираха бурно.

И тогава шишкото направи изумително предложение:

— На бас, че ще лапна всичкото това наведнъж.

— Стига бе, Карло — Обади се един от роднините му.

— И кон не може да го лапне.

Карло се престори на възмутен.

— Колко залагаш, Чет? — той бръкна в джоба си, извади една пачка и отдели сто долара. — Ето една стотачка, че ще го глътна цялото. Залагаш или млъкваш.

— Добре — отвърна засмяно, Чет. — Това ще бъде най-лесно спечелената ми стотачка. Давай.

Пред очите на всички Карло отстрани келнера и започна да обикаля жертвата си като матадор.

Накрая пристъпи напред, хвана месото с две ръце и го вдигна над главата си, за да го видят всички. Последваха аплодисменти и насърчителни възгласи от всички маси, с изключение на тази на двамата лекари.

Барни чу един от роднините на Карло да казва на съседа си по маса:

— Виждал съм го да налапва големи парчета и преди, но това ще влезе в Книгата на Гинес.

Изведнъж всички замлъкнаха и напрежението нарасна.

Карло започна да тъпче огромното парче в устата си, а тълпата подивя.

В следващия момент той беше на прага на смъртта.

Гърлото му бе съвсем затъкнато и той не можеше да си поеме дъх. Стиснал гръкляна си, той се олюля, опитвайки се отчаяно да изтегли парчето месо. А лицето му все повече посиняваше.

Жена му изпищя. Но всички останали в ресторанта стояха като парализирани.

Барни и Бенет веднага реагираха.

— Метода на Хаймлих — каза Бенет.

Барни си проби път през бързо сгъстяващата се тълпа. Той се втурна към задушаващия се човек.

Жената на Карло безумно се опитваше да помогне на мъжа си да извади месото, когато Барни дойде и я избута безцеремонно.

— Какво, по дяволите…? — изкрещя тя.

— Направете ми място, направете ми място — аз съм лекар! Махайте се от пътя ми — викаше грубо той. Сега не беше време за учтивости.

Барни започна да прилага стандартната процедура за отстраняване на чуждо тяло от трахеята, което спира притока на въздух в дробовете. Той застана зад Карло, стегна ръцете си около топчестия корем на жертвата, като стисна дясната си ръка в юмрук. После започна да стиска коремната област с бързи силни тласъци.

Но не успя. Притокът на въздух бе напълно спрян. Бенет вече беше до него.

— „Хаймлих“ няма да помогне, Бен — извика Барни.

— Сега какво? След половин минута ще бъде мъртъв!

Бенет знаеше какво трябва да се направи.

— Трахеотомия — сложи го да легне бързо.

Човекът беше изгубил съзнание и лежеше отпуснат в ръцете на Барни, докато той го поставяше на пода. Зрителите мълчаха поразени. Бенет грабна един нож за рязане на пържоли от близката маса, коленичи и заби върха му в основата на гърлото на жертвата. От раната потече кръв.

Роднините на Карло изведнъж изпаднаха в бяс. Чуха се истерични писъци: „Тоя го закла!“, „Негърът иска да го убие!“, „Помощ!“, „Полиция!“, „Убийство!“

Докато Барни се мъчеше да държи здраво Карло, един от плещестите бармани се опита да избута Бенет настрани.

— Остави го, тъпанар такъв — изкрещя Барни. — Приятелят ми е хирург. В момента спасява живота на тоя човек.

Барманът или не го чу, или не искаше да го чуе. Той продължи да натиска Бенет към земята. Нямаше време за любезности. Бенет заби левия си юмрук в слънчевия сплит на бармана и той се запревива.

Тълпата се отдръпна страхливо.

— Аз съм лекар, да ви вземат дяволите — изкрещя Бенет извън себе си.

Тогава Барни извика:

— Хайде, Бен. Намери нещо, което да ползваме като троакар, и да му дадем малко въздух.

Погледът на Бенет обходи бързо терена, но не попадна на нищо подходящо. Тогава той забеляза наблизо един келнер с химикалка в джоба на сакото му. С едно-единствено движение той грабна пластмасовата химикалка, счупи я на две, извади пълнителя и подаде твърдия външен цилиндър на Барни, който веднага го мушна в отвора, за да може да влезе въздух.

Той спря за момент и извика на Бен:

— А кървенето? Не може ли да използваме нещо за щипка?

— Не, Барн. Само стой там и гледай да държиш отвора…

Останалата част от изречението бе заглушена от воя на сирени. Защото барманът беше натиснал копчето под бара и бе алармирал щатската полиция осемстотин метра по-надолу на шосето.

Изведнъж помещението се напълни с полицаи.

Те бързо прецениха обстановката: негър с нож, надвесен над бял, от чието гърло блика кръв. И предприеха бързи и решителни действия.

Трима от тях се заеха с Бенет, като двама държаха ръцете му, а третият го заудря жестоко по лицето и по цялото тяло, додето той се свлече на земята, където продължиха да го ритат.

Барни знаеше, че трябва да държи пътя на въздуха отворен, и не можа да се притече на помощ на приятеля си. Вместо това изрева като ранен бик:

— Той е доктор, копелета такива. Тъкмо спаси живота на този човек… оставете го на мира!

Това беше последното, което си спомняше.

Студеният вятър го събуди.

Барни първо се опита да възвърне сетивата си, но до него достигаха само светлинни проблясквания като в наркотичен транс. Тилът му го болеше сякаш бе ударен с ковашки чук.

Фелдшерът счупи ампула амоняк под носа му, за да дойде в съзнание.

— Добре ли сте? — попита той.

„Не, каза си Барни, чувствам се така, сякаш съм се хвърлил с главата надолу в празен басейн.“ Но нещо го болеше по-силно дори от главата.

— Бен… къде е Бен?

— Имате предвид другия лекар?

— Той е хирург — възрази замаяно Барни.

— Ще се оправи — каза медикът.

— Ще се оправи? — изпъшка Барни. — Къде е той?

— На път за болницата „Риджтаун“.

— Искате да кажете, че още се грижи за пациента?

— Не точно — отговори фелдшерът. — Той е в отделна линейка.

Накрая Барни успя да фокусира погледа си. И впери ядосан поглед в човека, който беше казал това.

— Доста беше пострадал — обясни притеснено човекът. — Изглежда, полицаите не са знаели какъв е. Те помислили…

— Той направи спешна трахеотомия, тъпако. Направо спаси живота на оня дебел идиот.

Фелдшерът не знаеше какво да каже. Но като не се сети нищо по-подходящо, каза това, което мислеше.

— Да, просто невероятно. Вие двамата сте голяма работа.

— Заведи ме при него — заповяда Барни, като все още преплиташе език. — Искам да видя приятеля си.

— Съжалявам, но имаме нареждане да ви направим рентгенови снимки за евентуални контузии. А после да ви заведем в станцията.

— Ако говориш за гарата, не ми трябва — смотолеви Барни. — С кола съм.

— Не — каза гузно медикът, — имам предвид полицейското управление. Семейството е подало жалба.

На Барни отново му се наложи да събуди брат си посред нощ.

— Ей, Барн — изпъшка Уорън, все още омотан в паяжините на съня, — да не би някой да е купил книгата ти?

— Този път самият аз съм в книгата им.

— Каква книга, бе?

— Моля те, събуди се и слушай. Полицаите позволяват само едно обаждане.

— Полицаи ли? Какво е станало?

— Ами не знам. Но мисля, че ще бъда обвинен в нещо като опит за убийство.

— Боже мой! — ахна Уорън, вече напълно събуден от шока.

Тъй като навъсеният полицай, който следеше разговора, потропваше нетърпеливо с крак, Барни обясни на брат си колкото можеше по-бързо и по-ясно какво се бе случило.

Уорън се опита да запомни съществените факти. За щастие той беше чел за подобен случай в едно от последните юридически списания.

— Така, Барни, знам, че си уморен, но ще ти задам няколко много важни въпроса и искам да помислиш внимателно.

Полицаят продължаваше да нервничи. Барни го погледна умолително и каза възможно най-любезно:

— Това е адвокатът ми, сержанте. Мисля, че имам право да говоря с него колкото ми е необходимо.

Служителят просто се покашля, сякаш искаше да каже, че той най-добре знае колко време е нужно.

— Сега — започна Уорън предварителния си разпит, — заяви ли ясно, че си лекар?

— Изкрещях го с всички сили.

— Пациентът ти да е искал или да е отказал лечение?

— Уорън — каза Барни с раздразнение, по-силно дори от умората му, — човекът почти беше умрял. Ако не бяхме…

— Моля те, Барн, просто отговаряй на въпросите ми. Присъстваше ли някой от семейството му?

— Да, да, така мисля. Накъде, по дяволите, биеш?

— Това е така нареченият „самарянски закон“ — отговори брат му. От петдесета година насам повечето щати са приели законодателство, което позволява на лекарите да се намесват при спешни случаи, без да се излагат на риска да бъдат съдени за злоупотреба със служебното си положение.

— Ей, виж какво, въпросът беше на живот и смърт. Нямаше време да си показвам дипломата.

— Значи, казваш, че си се представил и нито жертвата, която е била физически и юридически невменяема, нито близките са отказвали медицинска помощ?

— Горе-долу — рече тихо Барни.

— Добре, Барн, слушай сега. Трябва да проведа няколко телефонни разговора, за да разуча кои са нашите адвокати в Кънетикът. После тръгвам веднага, за да се свържа с тях.

— А аз какво ще правя през това време? — попита кисело Барни.

— Не знам — отвърна брат му, опитвайки се да го успокои. — Чети вестник, играй карти с Бенет.

— Бен не е тук — каза загрижено Барни, — той е в болницата „Риджтаун“.

— Тогава обади му се и му кажи да не се притеснява. Ще се заема със случая колкото се може по-скоро.

— Може ли ти сам да му се обадиш? — помоли Барни. — Имах право само на един разговор и се обадих на теб.

— Искаш да кажеш, дори в Канада? — Барни държеше телефона в по-здравата си ръка.

— Да, Барн — отговори Лора. — Някоя от телеграфните служби най-вероятно е уловила съобщението. Тукашните вестници много раздуха случая. Появи се даже и уводна статия.

— За или против?

— Хайде, не изпадай в параноя. Разбира се, че беше във ваша защита. Посочваха ви като пример за необходимостта в цялата страна да се въведе „самарянският закон“. Постъпили сте точно както трябва. Направо страхотно.

— Семейството на оня, изглежда, не мисли така.

— Да, но оттеглиха обвиненията, нали?

— Наистина, бързо охладиха страстите си… макар че още не съм получил кутия бонбони или благодарствена бележка.

Лора се умълча.

— Ей, Кастелано, добре ли си?

— Просто си мислех — отговори тя, а гласът й бе някак тъжен. — Сигурно това е най-значимата ти постъпка, откакто си лекар.

— Какво имаш предвид?

— Ще видя дали онова копеле д-р Фриймън все още практикува в Бруклин, и ще му изпратя всичките изрезки. Може би това ще му напомни, че смъртта на баща ти тежи на съвестта му.

Барни се замисли за момент. Тя бе права. Сигурно моят адреналин, който така бързо се покачи в ресторанта, е стоял заприщен от детските ми години в очакване на подходящия момент да покажа на лекаря, който отказа да помогне на баща ми, какво е трябвало да стори.

Докато Лора и Барни си говореха, Хершел стоеше вбесен до леглото на сина си в болницата „Йейл — Ню Хейвън“ (където бе настоял да прехвърлят Бенет с линейка въпреки бурните възражения на местния ортопед).

В другия край на стаята седяха търпеливо двама мъже на средна възраст, единият с костюм в три части, а другият с вехто яке. Никой от двамата не приличаше на лекар.

Бенет лежеше по гръб, главата и гръдният му кош бяха омотани в бинтове, а по тялото му имаше толкова много гипс, че изглеждаше като осъвременена мумия.

След един час пристигна Барни, като самият той бе омотан в бинтове и едва се движеше.

— Как е той? — попита Барни.

— Може да се каже — отговори бащата на Бенет, — че тези полицаи добре са си свършили работата. Не са му оставили нито една здрава кост.

Точно тогава Бенет се размърда и дойде в съзнание.

— Как се чувстваш, Бен? — попита загрижено Хершел.

— Здравей, татко — отговори той, все още полусънен.

— Не чувствам нищо още. Какво стана?

— Нещо като в стария виц, Ландсман — отвърна Барни: — „Операцията беше успешна… но докторът умря.“

— Спасихме ли го? — попита Бенет с пресъхнала уста.

Барни му наля вода.

— Разбира се. Отсега нататък можеш да правиш операциите си с нож за пържоли, а ако се специализираш, може и с вилица или лъжица.

Бенет се усмихна.

— Ох, не ме карай да се смея. Боли.

— Извинявай, Бен — каза Барни, като поднесе чашата до устните на приятеля си. — Просто те занасях.

Бенет отново простена:

— Татко, моля те, разкарай този луд оттук.

Той се отпусна назад за момент, пое си няколко пъти въздух и попита:

— Кой ме ряза?

— Най-добрият, момчето ми — каза Хершел. — Шефът на твоето отделение.

— В Йейл ли съм?

— Да — отговори Барни. — Първоначално имахме идея да те накараме сам да се оперираш в собствената си болница, но шефът ти каза, че си още зелен.

Ребрата на Бенет отново го заболяха от смях.

— Кой те изпрати Ливингстън, ку-клукс-клан ли? Я се стегни. Прочети ми бележките от операцията.

— Търпение, Бен. Може и да се хванат в няколко тома, но рентгенологът обеща да донесе всичките ти снимки, като се събудиш.

— Буден съм — рече бавно Бенет. — Донеси ми ги, за да видя какви са щетите.

— Аз вече го направих — отговори утешително Барни. — Счупени са лъчевите и лакътните кости и на двете ти ръце. Пукнал си едната бедрена кост, а с главата ти сякаш са вкарали поне четири гола. Иначе казано, разбъркали са костите ти като мозайка.

Бенет усети, че приятелят му крие нещо.

— Хайде — заповяда той, — ако това е всичко, нямаше да гледаш като бито куче, Барни. Какво още са открили?

Барни се поколеба, после каза колкото можеше по-небрежно:

— Имаш дислокация на шийните прешлени с фрактура. Шефът ти ще ги „намести“ веднага щом се съвземеш достатъчно, за да бъдеш отново упоен, и ще станеш като нов.

— Не ме будалкай, Ливингстън. Това ще ме изкара от играта за минимум три месеца.

— Не се притеснявай, Бенет — намеси се Хершел. — Няма да загубиш мястото си в Тексас. А освен това, ако си в състояние, искам да обсъдим някои неща с тези двама господа.

Тогава несъвместимата от шивашка гледна точка двойка се приближи и се представи. Те бяха адвокати — адвокати от такава величина, че имената им бяха познати на Бенет. Единият бе прочутият специалист по човешките права Марк Силбърт, „закрилникът на онеправданите“. Другият бе признат за най-убедителния оратор в съдебната зала.

— Не можем да гледаме отстрани как тази страна нарушава основните си принципи — горещеше се Силбърт.

— Случаят ви е точен пример за това, докъде я е докарало обществото ни, и бих искал да ми позволите да почна борбата, д-р Ландсман.

— Татко, мисля, че не трябва — каза Бенет, като се сви от болка, докато говореше.

— Не, синко, най-хубавото нещо в Америка е, че човек може да получи истинска справедливост…

— … ако може да си позволи скъпи адвокати, татко.

— Извинявай, Бен — заяви Хершел с нарастващо възмущение. — Имаш най-малко една дузина счупени кости и увреждане на гръбнака като награда, че си постъпил благородно.

— Точно така — прекъсна го Силбърт. — Щом са видели цвета на кожата ви, са решили, че виновният сте вие. Това според мен е най-отявлена форма на расизъм. Ето един шанс да ги накараме да отговарят за делата си.

— Случаят вече излезе в пресата — обади се другият адвокат.

— Добре тогава — отбеляза Бенет. — Бих казал, че сме постигнали своето — той погледна към Хершел и попита: — Колко ще струва едно такова дело в съда?

— Бен, сега не говорим за пари. Ще платя колкото е необходимо.

— Добре — отвърна Бенет, вече съвсем изтощен от разговора. — Недей да пилееш парите, за да трупаш пред закона точки в наша полза. По-добре ги изпрати на Южното християнско братство… в памет на д-р Кинг.

39.

За да подготви безпрецедентното си изследване на докторската психика, Барни състави въпросник, който разпрати на всичките си приятели и съученици от Медицинския факултет. Те със сигурност бяха станали свидетели на задкулисни драми, до които той нямаше достъп. Естествено, обеща им пълна анонимност.

Ланс Мортимър беше един от първите, които се отзоваха. Той беше отговорил подробно, дори бе приложил лично писмо като предговор.

Скъпи Барн,

Мисля, че идеята ти е блестяща (ще се изям от яд, че не съм се сетил преди теб). Всъщност виждал съм толкова невероятни неща, че преди две години започнах дори да си водя дневник. Ще го прегледам внимателно и ще ти изпратя най-сочните истории. (Не мога да го ксерокопирам целия — дори на психоаналитика си не говоря за сексуалните си подвизи.)

Прилагам записките си за един инцидент, който стана рано сутринта на 6 юни 1970-а. Естествено, променил съм имената — не за да пожаля невинните, а за да спася собствената си кожа.

Ти, естествено, знаеш, че това се е случило в Лос Анджелис, но аз съм измислил частната болница, наречена „Сейнт Дейвидс“, в Нюпорт Бийч. Ще ти бъда благодарен, ако оставиш тази моя малка лъжа. Можеш да направиш на пух и прах цялото съсловие, ако те не те съсипят преди това.

Искрено твой

Ланс

П.П. Преди две години в „Лос Анджелис Таймс“ беше излязла рецензия на книгата ти за шампионите — от Вера Михалич. Реших, че няма да ти хареса, и затова не ти я изпратих.

Като започна да прелиства записките на Ланс, Барни отначало се усмихваше на „холивудизмите“. Но когато стигна края, вече бе доста разстроен. Явно бе отворил кутията на Пандора.

След като прочете разказа за трети път, почувства, че има нужда да сподели безпокойството си с някого. И тъй като д-р Бауман едва ли би се зарадвал да бъде събуден посред нощ от бивш ученик, той нямаше друг избор.

— Здравей, Кастелано. Събудих ли те?

— Не, по велики пости не спя. Какво има?

Тогава той прочете на глас документа.

„Едва ли някой ще забрави майсторската игра на Люк Джеймисън (всички имена са измислени) в Стенли-Уолтърсовата версия на (да речем) «Беззвездна нощ», с която той спечели «Оскар». Нито ще бъде заличено от спомените ни изпълнението на Джун Самървил (в живота, мисис Джеймисън) в ролята на глухонямото момиче.

И така, с неизменното при такива случаи вълнение болницата прие новината, че Джун пристига с частна линейка със съмнение за спукан апандисит.

Хирургът Стив Рос ме събуди в дежурния кабинет и ми каза веднага да се приготвя за процедурата. Едва успях да прокарам бръснача веднъж по лицето си и да ударя един гребен и трябваше да се втурна в операционната.

За тези, които никога не са виждали Джун Самървил на живо, ще спомена, че красотата й не се дължеше на грима или фотографските трикове. Тя беше зашеметяваща.

Докато я вкарвахме бързо вътре, забелязах, че директорът на болницата ни се бе появил лично, за да покани съпруга й Люк в комфортния си кабинет, докато трае операцията.

Най-напред инжектирах на мис Самървил натриев пентотал, за да се отпусне, а после поставих бързо една тръбичка в трахеята й и започнах да вкарвам въздух в дробовете й с вентилационната помпа, след което започнах да я приспивам с обичайната смес от халотан и кислород. Накарах я да изброи десетте си любими роли. Едва бе стигнала до Бен Хур и вече беше във втората фаза на анестезията — една подобна на нирвана страна на сънищата. Дадох знак на доктор Рос, че пациентката е готова.

Тогава сложиха в ръката му верния му скалпел и той направи безупречен разрез в белия й като слонова кост корем. Само след няколко минути — Рос бе изключителен майстор — апендиксът беше отстранен и дренирането на инфектираната течност от коремната кухина беше започнало.

И тогава стана белята. Толкова сме били замаяни (и по-скоро д-р Рос), че звезда от величината на мис Самървил ни гостува в операционната, че преди процедурата не беше направена съответната анамнеза.

И така, не знаехме, че била алергична към пеницилина, и тя изведнъж изпадна в анафилактичен шок. Докато се борех да я снабдявам с кислород, се случи и друга беда — сърцето й спря.

Отново, без да губи време, Рос отвори великолепната й гръдна област, за да масажира сърцето й. Секундите летяха, а тя още беше извън строя и безупречно изваяното й лице посиняваше все повече и повече.

След няколко минути предложих на Рос да прекратим опитите си, тъй като каузата ни беше загубена.

«Не, идиот такъв! — изкрещя ми той. — Как ще оставим жената на Люк Джеймисън да умре на масата ни? Това ще срине реномето на болницата. Ще бъда отлъчен от обществото. Продължавай да помпаш, по дяволите!»

Аз възразих, че, дори да успеем да я съживим, вече ще има необратими мозъчни увреждания. Той отново ми нареди да засиля вентилацията и да си затворя тъпата уста.

След осемнайсет минути и трийсет и три секунди сърцето на Джун Съмървил започна да бие отново.

«Слава Богу», промърмори Рос. «Лошо за кариерата ми», се обърнах самият аз към Всевишния.

Веднага щом дишането й се стабилизира, Рос дръпна маската си и се втурна стремглаво към кабинета на доктора, за да предаде на мистър Джеймисън вестта, че операцията е минала успешно.

Но ако някой се чуди защо Джун Самървил не се снима напоследък, причината не е — както пишат вестниците, — че тя предпочита уединението на розовата си градина в Бел Еър. Тя всъщност се намира в една почти недостъпна частна клиника с такива мозъчни увреждания, че не може да разпознае дори своя преуспяващ съпруг.

Аз бях малко разстроен — особено когато Стив Рос пожела да му дам доклада си. Без да съм напълно лишен от вина, съзнавах, че Рос би трябвало да знае това, което дори един първокурсник знае — ако сърцето спре за повече от пет минути, увреждането на мозъка е неизбежно. Но нямаше смисъл да засилваме мъката на мистър Джеймисън.

Впоследствие научих, че той редовно идва, за да се поклони пред прекрасния лик на жена си, и всеки път й носи букет червени рози.

Неизвестно защо обаче Стив Рос никога повече не ме покани да му бъда анестезиолог.“

Както Бенет обичаше да казва в моменти на безгрижие, които впрочем (освен когато Барни бе при него) ставаха все по-редки, оздравяването му наподобяваше белене на лук. Защото всеки път, когато сваляха някоя от превръзките му, отдолу имаше друга, бинтовете покриваха други бинтове и от самия Бенет, изглежда, не бе останало нищо.

След петата седмица на възстановяване болката му беше по-скоро душевна, отколкото физическа. Бездействието го измъчваше и той се чудеше какво ли става с мускулите му под тези гипсови превръзки.

— Аз атрофирам и чезна — заяви той на Барни при едно от посещенията му.

— Виж какво, Ландсман — пошегува се Барни, — всички хирурзи ти завиждат — вече си изкарал в леглото повече време, отколкото повечето от тях прекарват за десет години.

— Ех, какво не бих дал да съм на тяхно място — промърмори Бенет с досада, безсилие и яд. — Използвах неустоимия си чар, за да ги накарам да ме подложат на физиотерапия веднага.

— Сега? С всичкия тоя гипс? И с какъв спорт ще се захванеш — скачане с парашут може би?

— Не, д-р Ливингстън — отговори Бенет, — ще започна само с две топки.

— Е — отбеляза духовито Барни, — така започваме всички.

— Ако нямаш нищо против, аз ще започна с топки за скуош.

Един ден Джефри Кърк, професор по ортопедична хирургия, дойде на посещение, като вместо шоколадови бонбони носеше нещо друго, което Бенет отдавна копнееше да види: рентгеновите му снимки. Те ги прегледаха заедно.

— Е, Джеф — каза весело Бенет, — професионалното ми мнение е, че костите на пациента зарастват прекрасно.

Тогава той стигна до последните снимки — тези на седемте прешлена, които изграждат гръбнака от раменете до главата.

— Гледай ти — отбеляза той. — Обзалагам се, че това е било много пипкава работа, Джеф. Но ти, изглежда, си ги наместил идеално. А сега, кога ще ме пуснеш да изляза оттук и да се върна в операционната?

Отговорът го изненада.

— Утре устройва ли те?

Ако и двата му крака не бяха омотани в бинтове, Бенет щеше да подскочи от радост.

— Ще бъда там с първите петли, Джеф.

Тогава Кърк съобщи единственото си условие:

— Не искам цялата ми работа по наместването да отиде на вятъра, Бен. Ще трябва да носиш ареолен апарат.

— Не. Ти се шегуваш. Ще изглеждам като марсианец.

— Няма значение — отговори Кърк, — колегите ти вече те смятат за такъв.

Той наистина изглеждаше като същество от друга планета. Около главата му имаше метална лента, която притискаше черепа му. Друга стегната метална лента се спускаше към раменете му. Това щеше да обездвижи врата му, за да не отиде напразно работата на Джефри Кърк.

— Ето ти на — отбеляза Бенет, докато говореше вечерта с Барни по телефона. — Сега съм същински Ватман.

— Направи си снимки и ги изпрати като коледни картички — предложи Барни.

— Не, мойто момче, на Коледа ще получиш картичка от Тексас, на която ще съм застанал в цял ръст и с каубойска шапка.

Странно, но на Бенет не му правеше впечатление, че го зяпат заради ареолния му апарат. Той вече беше свикнал с това, че хората трудно приемат един черен в територията на белите.

Докато дойдеше време да свалят скобата му, той трябваше да се задоволява с дреболии: в най-добрия случай някой шев или прост разрез. Упражненията по скуош бяха дали резултат — ръцете му изглеждаха по-мускулести, отколкото преди инцидента.

Накрая той поиска наградата си.

— Махнете от главата ми тая глупост, иначе сам ще я отвинтя — заяви той на професор Кърк. — Трябва ми пълна подвижност, за да мога да се заема отново със сериозна работа.

Кърк се намръщи.

— Чувам, че си пресякъл на червено, Бен. Дори стените имат уши… колкото и да е шумно в спешния кабинет.

— Да — призна Бенет със сънена усмивка. — Един автобус беше катастрофирал и наистина имаха нужда от мен. Е, даваш ли ми вече „зелена улица“?

— Да — усмихна се Кърк, — смятам, че си идеален.

— Е, де, докторе — отвърна Бенет, — никой не е идеален — и после добави: — Но с всички сили се опитвам да бъда.

Бенет бе толкова въодушевен от разчистването на сметките си със здравето, че се улови да си подсвирква щастливо, докато надяваше сините си хирургически дрехи.

Първата му „истинска задача“ беше една изключително сложна процедура, при която порталната вена на черния дроб се съединява с главната вена, която обслужва долната част от тялото.

Когато приближи операционната маса, Бенет забеляза, че хирургическият персонал е необичайно многочислен. Освен асистентката си Тери Родригес той видя двама старши хирурзи, единият от които бе шефът на отделението.

Той много добре знаеше защо са там. Искаха да видят дали още го бива. Дали от тежката травма, която бе преживял, не беше загубил умението или самообладанието си. Бенет си помисли, че всичко това напомня важно спортно състезание, където играта ще бъде спечелена от този, който запази хладнокръвието си.

Той беше решен да не издава външно притеснението си. И да не прави грешки.

Бенет се усмихна на публиката и каза бодро:

— Добро утро на всички. Операцията ще продължи дълго, затова предлагам да започнем веднага…

След половин час двамата професори си кимнаха един на друг и незабележимо напуснаха залата. Бяха видели, достатъчно.

Бенет сподели триумфа си с Барни по телефона още същата вечер.

— Божичко, Ландсман, сигурно имаш железни нерви. На твое място щях да треперя като лист. Как, по дяволите, можеш да твърдиш, че ти е било забавно?

— Д-р Ливингстън — отвърна любезно Бенет, — гледай да покажеш в тая твоя книга, че повечето от нас, откачените хирурзи, „включват“ при натиск.

„Тази книга е изключително важен принос към психоаналитичната мисъл през последните години. Тя положително ще заеме важно място в литературата на цялата дисциплина.“

Барни се взираше в думите, извлечени от последния брой на „Америкън Джърнъл ъв Сайкаятри“ — списание, което обикновено пести суперлативите си. Венцехвалението беше препечатано на един плакат във фоайето на психиатричния институт, който обявяваше предстоящата лекция на изтъкнатия автор Морис Естерхази.

— Прочете ли я вече? — попита Брайс Уайзмън, надничайки зад рамото на колегата си.

— Почти невъзможно е да намериш книгата — отговори Барни, — а аз умирам от желание да я видя. Това момче ми беше съсед във Вандербилт Хол.

— Стига бе, Ливингстън. Не всички гении са завършили Харвард. На първа страница ясно е казано, че Естерхази е завършил цялото си обучение в „Маундсли Хоспитъл“ в Лондон.

— Добре, предавам се. Но наистина го познавам. Както и да е, чел ли си книгата му?

Уайзмън кимна.

— Стоях до три часа снощи, просто не можах да се откъсна от нея.

— Което означава, че можеш да ми я дадеш, та довечера аз да будувам — предложи Барни.

— Разбира се, довечера ще я донеса в кабинета.

— Благодаря, Брайс — отговори Барни. — Чудно е, че една медицинска книга може да е толкова вълнуваща. Дори заглавието й е провокиращо. — „Истинската дъщеря на Фройд“ — звучи почти като роман.

Двамата се разделиха и всеки пое към болницата си.

Беше ясен зимен ден и Барни реши да върви пеша до „Белвю“. В действителност искаше да остане сам с мислите си. Да премисли удивителното превъплъщение на Мори Ийстман — когото за последен път бе видял преди петнайсет години изтормозен и пред прага на самоубийството, с душа, изпепелена от електрошокове — в Морис Естерхази, изтъкнат възпитаник на безспорно най-добрата психиатрична клиника в света.

Той се опита да разнищи чувствата си. Разбира се, радваше се за Морис. Но още по-силно беше граничещото му с Schadenfreude[1] задоволство от това, че изтормозеният син е успял така добре да отмъсти на бащата, който толкова го беше потискал. Защото независимо от положението си в Американската психиатрична асоциация Ийстман старши беше публикувал много статии, но никога цяла книга. И положително нищо с такъв грандиозен успех, на какъвто се радваше книгата на Мори.

Той беше толкова нетърпелив да прочете шедьовъра на Мори, че отмени вечерята, която бе обещал на младата кардиоложка, пристигнала наскоро от Холандия.

Барни си направи един съмнително питателен сандвич с леберкез и сирене, настани се удобно на любимия си стол и започна да чете.

На корицата беше казано всичко. „Истинската дъщеря на Фройд“ имаше подзаглавие „Психологията на Мелани Клайн“.

Противоречивата британска психоаналитичка, която беше починала преди няколко години, бе започнала кариерата си като твърда последователка на Фройд. По-късно бе направила някои удивителни прозрения в психологията на деца далеч по-малки от тези, които според Фройд можеха да бъдат анализирани.

За голямо разочарование на Клайн патриархът на психоанализата отхвърли теориите й, сякаш неспособен да прозре, че те просто извеждат неговото собствено учение една крачка напред.

Драматичното заглавие на Мори обобщаваше дилемата на неговата героиня, тъй като между Клайн и дъщерята на Фройд Анна, която, съвсем естествено, се е смятала за истинската наследница на теориите на баща си, е царяла непримирима вражда. Мори не само беше показал, че Клайн е по-добрата „фройдистка“, но и бе реабилитирал теорията й, като я беше подкрепил със собствените си прозрения.

Когато Барни прочете последната страница, беше вече два без петнайсет. Той така се бе увлякъл в книгата на Мори, че едва сега чу иглата на грамофона, която стържеше етикета на последната му плоча.

Следващият следобед му донесе нова изненада: едно колегиално обаждане от Фриц Бауман.

— Барни, предполагам, знаеш, че Естерхази изнася лекция в института следващия четвъртък. Елза и аз организираме малка вечеря в негова чест и той специално помоли да те поканим. Ще успееш ли да дойдеш?

— Разбира се — отговори Барни. — С най-голямо удоволствие.

Той остави слушалката и си помисли: „Господи, собственият ми аналитик ме кани на вечеря!“

Барни не беше виждал досега аулата на института толкова претъпкана. Много хора бяха дошли чак от Балтимор и Йейл. Всички бяха правостоящи, а двайсетина кандидати бяха застанали в дъното на залата с отворени бележници. Фриц Бауман представи Мори като „може би най-оригиналния мислител-аналитик от своето поколение“.

Барни беше изненадан от промяната във външния вид и акцента на Мори. Бившият Мори Ийстман приличаше на английски професор — дълга коса, очила с телени рамки и джинсов костюм, който изглеждаше доста износен. Той излъчваше увереност. Усещаше се, че се чувства съвсем удобно със слушателите си. И със себе си.

Мори започна с няколко духовитости по повод на различията в ориентацията на британските и американските психиатри и каза, че самият той стои „някъде над Гренландия“. Публиката беше очарована.

Тогава той започна лекцията си върху „Параноидно-шизоидното състояние в ранното детство“. Не използваше записки и само от време на време поглеждаше за справка към единствения лист, който си носеше. И към часовника си, за да се увери, че се вмества в отпуснатото му време.

Събитието беше още по-вълнуващо и поради липсата, на какъвто и да е външен блясък. Съвсем спокойно той представи собствените си възгледи за детската психоанализа, които впечатлиха дори най-реакционните последователи на Фройд.

Последва дълга и оживена дискусия, която показа широките познания на Мори в областта на медицината.

Компанията на вечерята у Фриц Бауман се състоеше от посивели академични величия — и от три изключения. Мори и Барни бяха под четиридесетте, а съпругата на Мори, Антония, нямаше трийсет. При това тя бе изключително красива. И плюс това невробиоложка.

На коктейла преди вечерята Мори беше наобиколен от колеги, които почтително му задаваха въпроси. Той запази английската си невъзмутимост до момента, в който видя Барни. Тогава Мори проби кръга на почитателите си и се втурна към него, като извика високо:

— Ливингстън, страшно се радвам да те видя.

Докато се прегръщаха, Барни му прошепна:

— Мори, каква е тайната ти? Само не ми казвай, че причината са зърнените храни на закуска.

— Не, по-скоро седемте години анализа. И добрата ми съпруга — отвърна нежно той. После се обърна към домакина: — Д-р Бауман, сигурно се гордеете, че имате в института такъв прекрасен човек.

Барни погледна към Бауман, който изглеждаше доволен.

А Мори продължи да говори на стария си приятел, пренебрегвайки напълно останалите гости:

— Утре вечер вечеряш с нас, иначе ще ти се обидя страхотно.

— Разбира се, Мор — отвърна Барни. — Дори ще ти дам екземпляр от моята книга. Всъщност мога да ти дам десет… тъй като, изглежда, никой не я купува.

— Прочетох я и смятам, че е много оригинална. Антония също. Но ще се радваме да получим копие с автограф. И непременно вземи някой с теб. Женен ли си?

— Само за работата си — отговори Барни, като се почувства малко неловко.

— Всъщност сигурен съм, че накрая ще се ожениш за Лора Великолепната. Какво става с нея?

— Това е дълга история, Мор…

В този момент другият доктор Естерхази, Антония, се приближи зад гърба на Мори и прошепна:

— Скъпи, хората искат да те видят. Върви да блеснеш пред тях, а аз ще си поговоря с Барни.

Мори я целуна по бузата и отиде да се присъедини към възрастните психиатри.

— Морис ми е говорил с толкова обич за теб — каза Антония, щом останаха сами. — Явно ти единствен не си го изоставил в бедата.

— Просто проявих човечност — отговори скромно Барни.

Тогава Антония внезапно смени темата.

— Може ли да разменим няколко думи насаме? — попита тя.

— Разбира се — каза Барни.

Двамата влязоха във все още празната трапезария.

— Познаваш ли баща му? — прошепна тя.

— Не бих казал, но сме се срещали. Защо питаш?

— Морис ще говори в Сан Франциско идната седмица. Честно казано, притеснявам се какво ще стане, ако нещастникът се появи на лекцията.

— Права си — съгласи се Барни. — Защо, по дяволите, Мори се е съгласил на това?

— Предполагам, че иска да докаже нещо на себе си — отговори тя. — Но мисля, че си играе с огъня. Нали?

— Не — отвърна Барни. — Това е руска рулетка… с пет патрона в револвера.

Аз не съм човек.

До този извод стигна Барни, като лежеше в леглото си вечерта, когато видя Морис Естерхази, блестящ психиатър, любящ съпруг и баща — с две думи, пълен успех.

Не беше за вярване, че индивидът, когото той видя тази вечер, едно време е страдал от толкова силна маниакална депресия, че се е нуждаел от електрошокова терапия.

Това още веднъж накара Барни да проумее колко незначителни и повърхностни бяха нещата, които самият той бе постигнал — или по-скоро, не бе постигнал.

Да, каза си той, като си спомни думите на Робърт Фрост — „ще трябва много да измина, преди да седна и почина“.

Бенет работеше като луд, за да възвърне почвата под краката си, която бе загубил, докато травмите му го държаха „на скамейката“, както сам обичаше да се изразява. За лекарите, които бяха дежурни през почивните дни, той беше същински Дядо Коледа — носеше им цяла шейна свободно време. Допълнителната работа всъщност не го уморяваше толкова, защото по този начин възвръщаше вярата в себе си, която бе загубил, докато беше на легло.

През по-натоварените съботи в Ню Хейвън той дори успя да направи няколко спешни сърдечни операции, подготвяйки се психически за голямото предизвикателство следващата година.

— Защо не намалиш темпото, Бен? — оплакваше се Тери.

— Искаш ли да си взема друг асистент? — отговаряше спокойно той.

— А, не — твърде много научавам от теб. Искам да се поотпуснеш заради самия себе си.

До април, четири месеца след операцията, Бенет отново бе започнал да води „нормалния“ живот на главен стажант-хирург, като беше поел дела си от тридесет и осем часови смени.

Той тъкмо сваляше сините си хирургически дрехи след една такава смяна, когато Тери подаде глава през вратата на мъжката съблекалня (за жените-хирурзи нямаше такава — те трябваше да се преобличат при сестрите).

— Бен, преди малко професор Бей се обади от хематологията. Трябва да се отреже далакът на един пациент, болен от левкемия. Искаше да знае дали ще го направиш. Но ние сме плътно заети от осем и половина нататък. Какво да му кажа?

— Кажи му, че ще го вземем в шест и половина… ако може да стане толкова рано.

— Д-р Ландсман — предупреди го тя добронамерено, — ако продължаваш така, със сигурност ще умреш млад.

— Закъснял съм вече, Тер. Все пак кажи на Бей да изпрати долу картоните на човека, за да ги проуча довечера. Извади копие и за себе си, в случай че грохна по средата на операцията.

Далакът на пациенти, страдащи от лимфоцитна левкемия, се отстранява, когато органът се е уголемил дотолкова, че причинява или болки, или редуциране на тромбоцитите — малките кръвни клетки, които регулират кървенето.

Бенет пристигна в болницата малко преди шест сутринта, хапна шоколадови бисквити и изпи няколко чаши кафе, за да се подсили. Той погледна още веднъж историята на заболяването на пациента си Хари Скенлън, тридесет и девет годишен бял мъж, въпреки че я бе научил почти наизуст предишната вечер.

Точно в шест и половина сутринта Бенет вече беше до операционната маса.

Той поздрави учтиво двамата професори и после подобно на диригент погледна към концертмайстора си — в случая анестезиолога. Последният кимна и само след няколко секунди прошепна:

— Пациентът е готов, докторе.

Бенет безмълвно даде знак, че е получил информацията, и незабавно се залови за работа, като сръчно направи дълъг централен разрез. Стажантът и сестрата държаха коремните мускули и той започна обичайното изследване на вътрешностите, които разрезът бе открил.

Провери черния дроб за цироза и инфилтрация на туморни клетки, палпира жлъчния мехур да види дали няма камъни и прегледа всички органи до горния край на панкреаса. Нямаше аномалии. Можеше да продължи.

Бенет прокара дясната си ръка по изпъкналата светлорозова повърхност на далака, хвана органа в лявата си ръка и го издърпа нагоре към коремния разрез.

Той надзърна, за да види по-добре какво трябваше да отреже, и в този момент почувства необяснимо трептене в малките пръсти на двете си ръце. Но не му обърна внимание. Просто си помисли, че Тери е била права — претоварваше се твърде много напоследък. Сега не беше време за такива мисли.

Той бързо отдели артерията и вената на далака от останалата тъкан и даде знак на Тери да постави щипките. После протегна ръка и каза:

— Ножици.

Когато ги поставиха в ръката му, той отряза ловко далака.

Следващият етап бе неприятен, но рутинен. Сега трябваше да завърже артерията и вената. Бенет взе капронен конец и ги лигира здраво.

— Добре — каза си той на глас. — Вече можем да свалим щипките.

Той се пресегна да махне металния инструмент от вената. Изведнъж бликна кръв. Кръв навсякъде.

Присъстващите се стъписаха. Бенет беше потресен. Той не беше виждал никой да прави такъв гаф. Но нямаше време за упреци. Трябваше да поправи белята колкото може по-скоро.

Нареди да попият кръвта, за да намери вената, и този път я заши успешно. Тогава каза небрежно на Тери да свършва и тръгна обратно към съблекалнята, опитвайки се да изглежда уверен.

Бенет седна и се опита да проумее това, което се бе случило. Сигурно е просто от напрежението, опита се да се убеди той. Човек не може да бъде съвършен… но какво, по дяволите, беше това трептене в пръстите му?

Както седеше замислен в съблекалнята, чу леко почукване на вратата и гласа на Тери:

— Сам ли си вътре, Бенет?

— Да — отговори той, — можеш да влезеш в светилището.

— Добре ли си? — попита тя.

— Защо да не съм добре?

— Не знам, просто мислех, че може да си се разстроил от този малък инцидент. Всъщност няма нищо.

— Хайде, Тер, ти си твърде добър лекар и знаеш. Това беше ужасно. Престани да ме лъжеш, за да престана и аз.

За момент тя се умълча, после каза:

— След половин час имаш да правиш пълна мастектомия. Ще можеш ли?

— Защо, по дяволите, да не мога? — изкрещя той.

За първи път в продължение на толкова години тя го видя да губи самообладание.

— Добре, Бен, добре. Отивам да си взема кифла и кафе. Искаш ли нещо?

— Не, благодаря, Тер. Извинявай, че избухнах.

— Няма нищо — отговори тя и се оттегли от владението, чиито граници беше нарушила.

За първи път в живота си той потърси психиатрична помощ. Или поне се обърна към психиатър. Бенет попита Барни дали знае за случай на „сценична треска“ при хирурзи или нещо подобно, което да обясни странната му несръчност.

— Много хирурзи изпадат в паника — отговори Барни. — Колегата ми по цял ден се занимава с такива. Но те напълно изключват — дори не могат да се доближат до пациентите си. Не, Бен, не мисля, че причината е в главата ти. Ако бях на твое място, веднага щях да отида при невролог.

— Можеш ли да ме уредиш при някой в Ню Йорк, Барн? Страшно ще ми е неприятно, ако се разчуе в Йейл, особено сега, когато идва краят на годината.

— Ей, Ландсман, помисли малко. Ако излезе, че няма нищо, какво ти пука дали някой знае? А ако наистина има нещо, ти положително няма да искаш да оперираш, докато не се оправиш. Прав ли съм?

— Страхувам се, че да — отговори Бенет, опитвайки се да „прокуди“ страховете си.

По дяволите, той се гордееше с това, че винаги е бил честен с пациентите си. Сега знаеше, че заради тях трябва да бъде честен и със себе си.

Като не можа да намери психосоматично убежище, Бенет събра смелост и отново отиде при професор Кърк. Бяха се появили твърде много симптоми: болки в гърба, периодична скованост на пръстите и целите ръце. Той сам си постави диагноза: „Джеф, смущенията в мускулните функции на най-важните ми крайници сигурно се дължат на осмия шиен прешлен.“

Двамата лекари знаеха, че се налага да се направи кабелно изследване на шийните прешлени на Бенет, и всеки от тях инстинктивно се досещаше какво ще докаже то. Фрактурата на Бенет се бе изместила леко встрани, в резултат на което бе прищипано нервно окончание.

При това неврологичното му състояние щеше да се влошава, ако не го оперират веднага, за да съединят прешлените.

— Не искам операция! — извика Бенет.

— А аз не искам да оглушея, така че престани да крещиш в слушалката — отговори Барни. — За Бога, Ландсман, да не искаш да останеш жив труп? Знаеш, че Кърк е най-добрият. За какво, по дяволите, се притесняваш?

Бенет бе максимално кратък:

— Не забравяй, че аз също съм хирург. И знам, че тази, операция излиза успешна… в повечето случаи.

[1] Злорадство (нем.) — Б.пр. ↑

40.

Седнала сред публиката, Антония Естерхази усещаше напрежението. Този път навалицата в Института по психиатрия беше толкова голяма не само заради славата на Мори. Мнозина бяха дошли с очакването да видят някакъв сблъсък между техния уважаем колега Фредерик Ийстман и неговия отчужден син.

Мори бе вече на подиума, когато един от старши научните сътрудници започна да го представя.

Очите му шареха сред публиката, за да открие баща си. Той знаеше, че като бивш директор Фред Ийстман трябваше да се появи.

Всъщност д-р Ийстман, бе заел най-незабележимото място в дъното на залата, където само неколцина зрители имаха удоволствието да наблюдават изражението на лицето му, когато лекторът застана зад катедрата.

Междувременно представянето продължаваше.

— Особено ни радва фактът, че д-р Естерхази е роден и израснал в този град, и може да се каже, че има роднински връзки с нашия институт.

В залата се чу ехиден смях. Сега очите на всички бяха приковани в Мори, за да видят как ще реагира. Той остана невъзмутим.

Но някакво смътно предчувствие накара Антония да пребледнее и тя се размърда неспокойно на стола си.

Мори се изправи, благодари за аплодисментите с приятелска усмивка и застана зад катедрата.

— Не се съмнявам, че всички знаете песента „Оставих сърцето си в Сан Франциско“. Ако не друго, то поне със сигурност мога да кажа, че тук оставих детското си колело. Моите колеги-психиатри може да си мислят каквото пожелаят, но аз дойдох да го взема за децата си.

Спокойната му усмивка накара аудиторията да се отпусне. Той нямаше да хули баща си. Нито да го хвали. Нито дори да го спомене.

Д-р Фредерик Ийстман седеше като вдървен, с безизразно лице.

Лекцията на Мори намери същия топъл отзвук както в Ню Йорк, Филаделфия и Бостън. Дори разговорът, проведен в определеното за въпроси време, беше изпълнен с по-голяма почтителност към него, отколкото когато беше на източния бряг.

Накрая публиката започна да се разпръсква, като от всеки ъгъл се чуваха тихо изказани похвали.

Но сега се появи дилемата. Старши научните сътрудници бяха организирали вечеря в чест на госта. Д-р Ийстман естествено, беше поканен с уверението — за негово най-голямо учудване, — че Мори няма нищо против. Отговорът на сина му, който му бе предаден дословно, се изразяваше в двусричното „добре“.

Приемът беше в една огромна къща на Ноб Хил, толкова високо, че, както домакинът обичаше да казва, при ясно време се вижда затворът „Алкатраз“.

Фредерик Ийстман влезе в залата и погледна смутено към тълпата почитатели, обградили сина му.

— Д-р Ийстман? — попита глас с английски акцент. Той се обърна наляво и видя една привлекателна млада жена.

— Аз съм Антония Естерхази — каза тя и подаде ръката си. — Предполагам, че искате да видите Морис — да отида ли да го измъкна?

— Аз… ъ-ъ… много мило от ваша страна.

Тя предварително бе помолила домакина да й намери някой тих кът в къщата и докторът беше предложил собствения си кабинет.

И така, под портрета на Зигмунд Фройд Мори и неговият баща се срещнаха отново лице в лице след повече от десетилетие. Мори усещаше притеснението на баща си. Но не можеше да му съчувства. Годините на анализа бяха уталожили гнева му, но все още не бяха го заменили с опрощение. Но за такова нещо трябва да си светец.

Той беше решил да накара баща си да заговори пръв. Защото вече не бе важно какво ще каже той на баща си, а по-скоро обратното.

И Фред Ийстман веднага съобрази как стоят нещата. Единственият избор, който му оставаше, бе темата на разговора. Накрая той каза:

— Познавах Мелани Клайн. Беше много умна жена.

— Изключителен аналитик — прибави Мори. — Жалко, че не я оценяват достатъчно.

Тишина. Самият Ийстман беше решил да не говори твърде много. Когато се бе опитал да изследва собствената си психика, за да открие поне частица погребана или потисната обич към блестящия си син, не успя да открие нищо освен съперничество и омраза.

Обясняваше си своя неизбежен гняв с това, че самото съществуване на Мори възкресява болката, която бе почувствал при смъртта на майката на момчето.

И, разбира се, Мори винаги го е знаел. Непрекъснато му беше втълпявано, че винаги ще дължи на баща си извинение за това, че се е родил.

— Съпругата ти е очарователна — призна Фред Ийстман.

— Благодаря.

Пак замълчаха.

— В лекцията си… спомена деца. Шегата за колелото…

— Да. Имаме две момчета.

— Ооо.

И отново тишина, докато накрая Мори каза:

— Виж какво, не мисля, че има какво толкова да си кажем — той внимателно избягна думата „татко“.

— Така ли искаш да останат нещата, Мори? Това ли е всичко, което си дошъл да ми кажеш?

— Дойдох, защото ме поканиха да изнеса лекция. Ти беше просто един от слушателите.

В този момент Антония надникна.

— Не забравяй, Морис, в единайсет и половина трябва да хванем самолета за Лос Анджелис.

Той отново се обърна към баща си, който го попита:

— Е, Мори, постигна ли отмъщението си?

— Да.

— По-добре ли се чувстваш сега?

Мори замълча. После бързо отговори:

— Не.

Лора най-много обичаше Торонто, когато бе засипан в сняг. Тогава ритъмът на големия град се забавяше и той почти замираше. Освен това, за разлика от снежинките в Бруклин, които посивяваха почти веднага щом докосваха земята, тук белите перушинки, които небето ръсеше, оставаха чисти и създаваха чувство на първично спокойствие. Не че тя някога правеше нещо повече от това да тъпче в снега зад болницата. Тъй като общественият живот не я влечеше и тя денонощно работеше в „Куийнс хоспитъл“, логично беше да остане да живее в самата болница.

В началото, когато пристигна, беше предизвикала обичайния трепет в мъжките сърца. Но романтичната тахикардия бързо бе излекувана от нейното безразличие. Както беше казала на Барни по телефона, последното нещо, което искаше, бе „приятел“.

— Когато ме канят мъже на вечеря, проявявам един вид Павловски рефлекс — колкото по-привлекателни са, толкова повече се убеждавам, че накрая ще остана наранена. Така че сега въплъщавам мечтите и на двамата си родители — доктор и монахиня.

Бебетата заемаха всичките й мисли. Тя като че ли смяташе всяко новопостъпило за член на семейството й. Независимо от диагнозата — травма, треска, счупване или дихателно заболяване — тя винаги беше там, готова да помогне.

И всичко това, освен официалната й квалификация в програмата по неонатология, която изискваше спешно лечение на онези нещастни деца, наказани от съдбата да навлязат в живота вече болни или умиращи.

Техническият прогрес засягаше медицината както никога до този момент. И това най-много личеше при лечението на новородените. Понятията преждевременност и жизнеспособност се меняха с шеметна бързина. Доскоро бебето, родено само няколко седмици преди очаквания край на бременността от четиридесет седмици, се смяташе за „недоносено“ с опасност за живота. Сега лекарите знаеха, че не само тези, но и по-рано родени бебета могат да бъдат спасени. С увеличаването на възможностите за откриване на аномалиите на още неродени деца експертите вече бяха способни да коригират дефекта веднага щом бебето излезе на бял свят.

Навлизането на неонатолозите в родилното помещение доведе до неизбежна борба за попечителство над още нероденото бебе. До този момент и майката, и детето влизаха в обсега на акушерската отговорност. Но сега педиатрите доказваха, че в критични случаи бебето се нуждае от личен специалист.

Вече всяко бебе се подлагаше на стандартния тест на Апгар — система, наречена на името на изобретателката й, д-р Вирджиния Апгар. Той дава оценка на петте жизненоважни елемента на състоянието на бебето една минута след раждането и пет минути по-късно. Бебето получава нула, една или две точки за пулс, цвят, дишане, тонус и смукателен рефлекс.

Бебе, което получи над седем точки на първия тест, вече може да започне тренировки по предпочитаната от него олимпийска дисциплина — докато това, чийто апгар е под четири точки, трябва да се бори за живот и има нужда от цялата помощ, която може да му предложи медицината.

С всеки изминал ден в „Куийнс“ Лора научаваше все повече и повече, но нямаше много приятели. Имаше няколко познати, с които можеше да си пие кафето в стаята на сестрите, но повечето й колеги я смятаха за строга и недостъпна.

Тя постоянно се оплакваше от болничната бюрокрация, купчината документи, които трябваше да се попълва, преди детето да се откара от входната врата до детското отделение. Открито критикуваше грешките на колегите си — началници и подчинени.

— И ние сме хора — осмели се да й напомни веднъж една от сестрите. — Човешко е да се греши.

— Не — сряза я Лора. — При нас е фатално.

Тя беше загубила способността си да открадва по някоя минута за сън по време на нощно дежурство, но оползотворяваше безсънието си с четене на професионална литература, като нахвърляше бележки за свои собствени статии. Интересуваше се от проблема на кръвоизливите при новородените, които почти винаги се откриваха твърде късно. Само ако можеше да се направи нещо за навременното им откриване, толкова много деца щяха да бъдат спасени.

В три часа една сутрин, когато четеше в дежурния кабинет, телефонът иззвъня. Беше Кристиан Леместър, главният акушер-гинеколог.

— Може ли да говоря с дежурния педиатър, моля?

— Д-р Кастелано е на телефона.

— О-о.

Очевидно той очакваше баритон, а не сопрано.

— Мога ли да ви бъда полезна с нещо, д-р Леместър?

— Една жена тук има проблеми с раждането и може да се наложи цезарово сечение. Можете ли да се приготвите за петнайсет минути?

— Разбира се, докторе.

Тя остави слушалката, обу обувките си, глътна вече изстиналото кафе, което беше на бюрото й, и се втурна към асансьора. Лекарят вече бе облечен и с измити ръце. Докато се приготвяше бързо, преди да влезе в операционната, тя забеляза дори под маската, че лицето на д-р Леместър потвърждаваше славата му на убийствено красив мъж.

Двайсет и пет минути по-късно докторът бе извадил мъничко момченце. Лора натисна хронометъра на операционната, сложи бързо бебето пред нагрятата печка и докато сестрата го разтриваше с топла хавлия, започна да го тестува. Дишането му беше слабо — всъщност в следващия момент тя каза:

— Дишане — нула.

Детето беше в смъртна опасност и това личеше от точките, които получи: „Първа минута апгар — нула.“

— Бих казал едно или две, д-р Кастелано — обади се зад гърба й Леместър.

— Дори да е така, то вече посинява. Трябва да му пуснем малко кислород — После викна на една сестра:

— Дайте тримилиметрова тръба.

— Смятам, че две и половина ще свърши работа, докторе — възрази Леместър. — Три — повтори Лора и като се зае отново с бебето, каза на Леместър:

— Това дете е голямо за възрастта си. Има доста добри шансове — после извика на сестрата: — Осем и половина дължина.

Докато слагаха клапа на тръбичката, Лора обърна бебето по гръб и нагласи главата му така, че уврежданията по дихателния път да са минимални. После навлажни върха на носа му, за да може тръбичката да влезе по-лесно.

— Аз бих я вкарал оттук, д-р Кастелано — предложи Леместър с тон, нетърпящ възражения. — Това е много фина процедура. Ако не се постави идеално в трахеята, може да проникне твърде дълбоко, да влезе в главния бронх и…

— Знам, д-р Леместър — отряза го тя.

И си каза, по дяволите, сигурно съм го правила повече от теб. Но ако искаш да се правиш на велик…

Тя се отдръпна, а сестрата му подаде уреда, който той започна да поставя в ноздрата на бебето. После сестрата бързо се върна с тубичка кислород и Леместър започна да го подава на бебето. Стрелката препускаше по циферблата на малкия хронометър и наближаваше петминутната граница. Бебето беше порозовяло. Лора и Леместър се съгласиха, че апгарът му надхвърляше седем.

Д-р Леместър се усмихна.

— Всичко е добре, щом свършва добре — отбеляза той и се обърна към неонатолога си: — Вече можеш да поемеш нещата в свои ръце, Лора. Ако ти трябвам, аз съм в кабинета си — ще регистрирам случая.

Той й подаде кислорода, кимна на сестрите, които отговориха в един глас „Лека нощ, д-р Леместър“, и напусна стаята.

Сестрите приключваха работата си, когато изведнъж чуха Лора да крещи:

— По дяволите! Тубичката е празна. Дайте ми резервната.

Една от сестрите изтича до стената и грабна бутилката за спешни случаи от поставката й и я подаде на Лора. Тя я пое и секунда по-късно извика:

— Дявол да го вземе, тази също е празна. Що за болница е това?

Тя се обърна към сестрата, която беше по-близо, и й нареди:

— Опитайте да го поддържате ръчно. Веднага се връщам.

Още докато излизаше с бясна скорост от операционната, осъзна, че самата тя трябваше да остане при бебето и да изпрати някой друг да търси кислород. Но веднага се сети, че тя най-добре знае колко сериозно е положението, и най-бързо ще намери кислород.

Сестрата в стаята в дъното на коридора се стресна, чу някой да вика като обезумял:

— Кислород! Дайте кислород!

Тя вдигна поглед и видя Лора в операционно облекло, със стерилни чехли върху обувките да тича към нея като луда. Тя тъкмо посягаше към ключовете за склада, когато Лора пристигна задъхана и бясна.

— Веднага ще ви го донеса, докторе — каза смутено тя, като се обърна и започна да отключва вратата. В паниката си обаче не улучваше необходимия ключ.

— По-бързо, по дяволите — подкани я Лора.

Грубата забележка още повече обърка сестрата. Накрая Лора грабна ключовете от ръката й, отвори вратата, сграбчи кислородната бутилка и се втурна с всички сили обратно.

Когато влезе, бебето не се виждаше от двете сестри, които се суетяха около него.

— Оставете на мен — викна Лора.

Сестрите се отдръпнаха настрана и Лора видя бебето. То беше силно посиняло и неподвижно.

Никакъв кислород не можеше вече да го спаси.

Лора стоеше насред стаята неподвижна като статуя, стиснала вече ненужния кислород. Хората наоколо сякаш се въртяха в кръг. Слухът й долавяше откъслечни думи: „Извикайте д-р Леместър… Кажете на майката… Вземете детето… Морга…“

После изведнъж всичко се избистри. Леместър й беше извикал с тон, който много напомняше този на капитан, ругаещ немарлив редник:

— За първи път ли изпадате в истерия по време на работа, д-р Кастелано?

Тя не отговори.

Тогава той добави с иронично снизхождение:

— Може би трябва да уредите дежурствата си така, че да не съвпадат с месечния ви цикъл.

Лора не се остави да бъде провокирана.

— Това бебе можеше да оживее — заяви тя спокойно… и категорично.

— Резултатът можеше да бъде и по-добър — съгласи се Леместър.

— Хайде, докторе — отвърна с раздразнение Лора. — Знаете много добре, че бебето трябваше да оживее. Това беше издънка. Болницата се издъни. Ще отречете ли това, д-р Леместър?

— Може би вие сте идеална, д-р Кастелано. Но моят малко по-голям опит ме е научил, че въпреки добрите си намерения нормалните хора понякога правят грешки.

— Но не и такива глупави грешки, които спокойно могат да се избягнат, по дяволите. Това е немарливост. Непростима немарливост.

Той остана невъзмутим.

— Разбрал съм и още нещо, д-р Кастелано — нормалните хора не обичат да бъдат поучавани от деца. Ако приемате толкова навътре случилото се, защо не поговорите с началника на вашето отделение? Или всъщност на моето? А сега ме извинете, имам пациентка с предупредителни болки.

Той се обърна и закрачи спокойно в обратна посока. Лора си помисли: Предупредителни болки — значи няма да роди поне пет часа. Можеше да поласкаете интелигентността ми с някое по-приемливо извинение, за да се измъкнете. И извика:

— Д-р Леместър.

Той се спря.

— Да, д-р Кастелано?

— Казахте ли на родителите?

— Да. Не съм от лекарите, които не смеят да кажат лошите новини. Вече дадохме на майката успокоително.

— Може ли да знам как го формулирахте?

— Казах, че бебето е било родено в много лошо състояние и че колкото и да сме се старали, не сме успели да го спасим. Вие бихте ли се изразила по друг начин, д-р Кастелано?

Преди тя да успее да отговори, той се бе обърнал и излизаше от стаята.

Лора беше твърде изтощена от усилията си, от смъртта на бебето и от последвалия диалог, за да може да разсъждава трезво. Една от операционните сестри се приближи до нея.

— Лора, не се сърди, но ще ти кажа, че доктор Леместър е способен лекар… и добър човек. Сигурна съм, че дълбоко в себе си той е разстроен не по-малко от теб. Но никой от нас не може да си позволи да оплаква всяко загубено бебе. Иначе ще полудеем.

Лора кимна безмълвно в знак на благодарност. Но когато сестрата се отдалечи, тя си каза: „Вие нищо не разбирате, сестра — не съм луда, ядосана съм.“

До този момент Лора бе изпитвала някаква своенравна гордост от факта, че не умее да пише на машина. Това още повече засилваше нейната увереност, че не се вмества в стереотипа на „типичната“ жена-домакиня. Но сега й се наложи да използва благоволението на една от дневните сестри, чиято смяна тъкмо започваше, и седна с нея в сестринската стая на отделението да напише едно писмо — в четири екземпляра. То не беше адресирано до прекия й шеф — този на педиатрията, нито до началника на акушер-гинекологията (те, разбира се, щяха да получат копия), а до Айвън Колдуел, доктор по медицина, т.е. директора на болницата.

След като бе изложила нощните събития възможно най-кратко, тя запита д-р Колдуел дали ще предприеме нещо, за да се избегнат в бъдеще „подобни глупави трагични грешки“.

Младата сестра пишеше с бясна скорост, следвайки бързия поток на яростното излияние на Лора. Когато започна да препрочита написаното, тя отбеляза иронично:

— Мисля, че пропускате нещо, д-р Кастелано.

— О, така ли?

— Не споменавате имената на близките си.

— Не ви разбирам. Още не съм тръгнала да умирам, сестра.

Тя поклати глава в знак на несъгласие.

— Не мисля така. Това си е чисто самоубийство.

Лора закъсняваше за визитация, така че, щом адресира три от писмата, ги взе и изтича надолу по стълбите, за да ги предаде на регистратурата, а после забърза към педиатричното отделение. Останалата част от деня мина като насън.

Най-после стана пет и половина и дежурството й свърши. Тя отиде да изяде набързо един сандвич в барчето.

На път към стаята си спря пред пощенската си кутия да види дали вече няма отговор от Вашингтон по повод молбата й да бъде приета в Националния институт по здравеопазване. Но имаше само стара поща (главно брошури от производители на лекарства), телефонна сметка и един плик, който беше адресиран на ръка: „Д-р Лора Кастелано“.

Тя потисна прозявката си, докато го отваряше, но като го прочете, съвсем се разсъни.

„Скъпа д-р Кастелано,

Ще ви бъда благодарен, ако се отбиете в кабинета ми в седем часа тази вечер. Ако имате друг ангажимент, моля отменете го, тъй като въпросът, който искам да обсъдя с вас, не търпи отлагане.

Ваш

Айвън Колдуел, д.м.

директор“

Тя погледна часовника си. Беше шест и петнайсет. Имаше време, колкото да се качи да си вземе душ — и два аспирина.

Секретарката на директора знаеше името й и не се наложи да пита, когато Лора пристигна малко преди седем.

— Добър вечер, д-р Кастелано. Влизайте направо. Ще съобщя на д-р Колдуел.

Още преди да отвори докрай вратата на кабинета, тя разбра, че това няма да бъде интимно тет-а-тет. Напротив, изглеждаше като сектантско събрание на бели престилки — или по-скоро хайка, организирана против самата нея.

— Влезте, д-р Кастелано — каза директорът (единственият в цивилно облекло), като се изправи учтиво. — Познавате ли всички?

Лора огледа присъстващите. Там бяха главният лекар Леместър и неговият шеф, но не познаваше кокалестата очилата сивокоса жена, която бързо стана и се представи:

— Аз съм Мюриъл Конуей, завеждаща родилното отделение.

Тя се усмихна и протегна ръка.

— Моля, седнете, д-р Кастелано — каза директорът, като посочи един стол в центъра на голямата стая.

Тя се подчини и седна — толкова изтощена, че не можеше дори да се притеснява.

— Е — започна Колдуел, — предполагам, знаете защо съм ви поканил.

— Мисля, че се досещам — призна Лора, — но съм малко изненадана от това, че въпросът е станал толкова… всеобщ.

— Смятам, че причината е очевидна, докторе — отговори директорът, — тъй като злощастното ви писмо косвено включва всички присъстващи.

— Моите почитания, сър, но „злощастна“ е по-скоро ситуацията, която описвам в писмото си.

Директорът пусна забележката й покрай ушите си. След това представи това, което смяташе за по-точна версия на ситуацията.

— Като получих писмото ви, проучих задълбочено събитията от тази сутрин и ми стана ясно, че сте постъпили крайно неколегиално.

За какво, по дяволите, говори тоя? — помисли си тя. Опита се да запази самообладание, защото интуицията й я предупреждаваше, че Колдуел я провокира да избухне ядосано, за да може да я уволни веднага.

Но тя го изненада, като се съгласи:

— И аз си помислих за това, д-р Колдуел, и знам, че бях невъздържана. Не трябваше да отприщвам емоциите си в операционната. Това с нищо не помогна и, естествено, не можа да върне живота на бебето.

Тя замълча, после добави язвително:

— Единствено кислородът можеше да помогне.

Тази забележка предизвика няколко смутени прокашляния.

— Все пак съжалявам, че избухнах.

— Много разумно от ваша страна, д-р Кастелано, благодаря ви. Но се страхувам, че пропускате нещо по-важно.

— Сър?

— Ние сме добросъвестни лекари. И ние, както казват младите, „сме се размеквали“ един или друг път. Една от огромните и неотменими тежести на нашата професия е това, че често се обвързваме емоционално с пациентите си.

Д-р Колдуел се наведе над бюрото си и каза:

— Но основно правило е един лекар никога да не критикува друг.

— Моите почитания, сър, но никъде не съм чела това. И със сигурност го няма в Хипократовата клетва.

— Д-р Кастелано, няма да удостоя с отговор тази забележка. Ще ви кажа отново, че е общоприето лекарите да смятат, че колегите им имат най-добри намерения.

— А ако забележите толкова колосална грешка, че не можете да приемете тази „точка за вярност“? Да кажем, видите пиян хирург да убива пациент?

— Не ставайте абсурдна, Лора. Разбира се, че в такъв случай трябва да докладвате на началника му.

Той замълча, докато на лицето й се изписа облекчение, после добави:

— Но никога писмено.

Отново се чу как останалите се размърдват на столовете си. Директорът се изправи.

— Мисля, че бях достатъчно ясен, д-р Кастелано. Благодаря ви, че дойдохте.

Докато вървеше към асансьорите, Лора усети една ръка върху рамото си. Беше д-р Леместър.

— Лора — каза усмихнато той, — вие сте много красива.

— И какво би трябвало да означава това, докторе?

— Че лесно ще си намерите нова работа за догодина.

Част IV

41.

Барни накрая бе убедил, Бенет да му позволи да присъства на операцията.

— И как, по дяволите, ще ми помогнеш, докато лежа там в безсъзнание — бе попитал Бенет.

— Забравяш, че моята специалност е подсъзнанието, Ландсман. Може да поровя из мозъка ти, докато работят върху гръбнака ти. Освен това знаеш, че лекарите са винаги по-внимателни, когато ги наблюдават, а аз помня част от това, което съм учил по неврология.

— Извинявай, Ливингстън, но още не си ми дал убедителна причина.

— Слушай, Ландсман, това може да те изненада, тъй като едва ли някога си го чувал, но аз съм ти приятел.

И Барни спечели.

Барни беше там и се шегуваше с Бенет, докато му биеха инжекция с упойка, и именно неговото лице беше първото, което приятелят му видя, като дойде в съзнание.

— Как мина? — попита сънено Бенет.

— Мина, Ландсман — успокои го Барни. — Кърк казва, че снимките са хубави. Вече никой няма да може да каже, че гръбнакът ти не е здрав.

Бенет замълча и след малко попита:

— Може ли засега да не се радвам?

— Докога? — попита Барни.

— Докато неврологът потвърди, че мога да режа нещо повече от коледна пуйка.

— Ландсман — каза нежно Барни, — ти самият си пуйка.

Бенет се усмихна.

Но в дните, които последваха, Бенет не се усмихна повече. Лицето му бе сковано от безпокойство. Той знаеше, че цялото му бъдеще зависи от няколко основни болезнени изследвания, които трябваше да премине „в ръцете“ на Лаело Фаркаш, главния невролог на Йейл.

Барни отново настоя да присъства.

— Чувал съм за Фаркаш — успокои го той. — Слави се като голям диагностик.

А Бенет изкоментира:

— Но не струва като човек.

— Защо?

— Защото не е — отвърна Бенет. — Чувал съм за доктори с железни нерви. А за този казват, че има сърце от камък.

— Зарежи личните му качества, Бенет. Поне няма да увърта.

— Не съм убеден, че искам да знам истината — каза Бенет с мрачно предчувствие.

Отначало изглеждаше, че професор Фаркаш с ледените си обноски можеше да казва само една дума — и дори тя беше на някакъв неразбираем език. Той подготви Бенет за електромиелограма, като използваше просто поредица от жестове, прекъсвана от време на време от възклицанието „аха“, изказано с най-различна интонация. Този окончателен тест щеше да измери увреждането (ако имаше такова), което пречеше на нормалното предаване на импулси от мозъка на Бенет към безценните му ръце.

Бенет помоли Фаркаш да му позволи да гледа осцилоскопа по време на процедурата. Професорът отговори, като „осцилира“ пръстите си в отрицателен жест. Изглежда, искаше да каже: „Колкото и да си добър в своята област, не заслужаваш статута на мой равен.“

Но всъщност нямаше нужда да следят екрана, нито дори да разменят думи. И двамата, тоест тримата, тъй като и Барни се спотайваше в ъгъла, чуваха съскането и скърцането на тонколоната на апаратурата, която предаваше звуково електрическите импулси, преминаващи през периферната нервна система на Бенет.

Макар че той не трепна от болката, докато докторът, пускаше електрически импулси през ръцете му, звуците, които чуваше, потвърждаваха мъчителната истина. Фаркаш вече беше изразил подозрението си още преди да го подложи на теста, че Бенет има заплитане на нервите при шийните си прешлени. Той дори отиде още по-далеч и каза, че инстинктът му на диагностик му подсказва, че това е непоправимо.

Но това беше само хладнокръвната клинична диагноза на един лекар.

Сега звуците потвърждаваха лошите новини.

И така, когато Фаркаш — доволно ухилен за това, че диагнозата му се е потвърдила — възкликна „Аха“, той всъщност подписа смъртната присъда на кариерата на Бенет Ландсман като хирург.

Барни настоя да го откара вкъщи. За първи път не последва възражение. Бенет се стовари на предната седалка и отпусна главата си назад.

— Замаян ли си? — попита Барни.

— Да — отговори Бенет. — Но това е най-малкото. Кажи ми, д-р Ливингстън, какво прави един хирург, когато вече не може да бъде такъв?

Това беше въпросът. Как да кажеш на човек, който цели двайсет години се е учил и е в самото начало на кариерата си като хирург, че всичките тези години на безсъние, пот и труд са отишли напразно заради ботуша на един полицай? И то, защото Бенет бе действал като благороден лекар.

Хершел чакаше в апартамента. Той бе узнал, че това е съдбовният ден, и искаше да присъства, когато синът му разбере присъдата си.

Бенет му съобщи съкрушено новината.

— Слушай, това не е краят на света — възрази Хершел. — Ти си оставаш лекар, сине. Има и други специалности…

— Като моята например — обади се Барни. — Може да си парализиран целия от врата на долу и пак да вършиш добра работа като психиатър.

— Не, благодаря — пошегува се Бенет, — с твоята работа бих се захванал само ако бях парализиран от врата нагоре.

Барни отскочи до гръцката пицария на Хаул стрийт и се върна с вечеря за тримата. Беше ясно, че по време на отсъствието му Хершел бе изредил на Бенет всички възможни специалности, при които увредената му ръка нямаше да бъде недостатък. Но синът му беше непреклонен.

— Татко, казах ти, че не искам да ставам психар или кожар. И не мога да понеса мисълта, че ще правя анестезия, а някой друг ще реже. Това са съвсем различни игри, по дяволите. И не мисля, че нравът ми пасва, на която и да е от тях.

Той се обърна към Барни.

— Ливингстън, ти би ли искал да правиш трансплантации на бъбреци?

— Изключено — отговори Барни с болезнена прямота. Той погледна към мистър Ландсман: — Сър, опасявам се, че Бенет е прав. Едно време хирурзите не са имали нищо общо с лекарите. Бенет е хирург по душа. Той имаше необходимите рефлекси, правилна настройка, кураж да действа бързо и… призвание…

— Спести си хвалебствията — каза кисело Бенет. — Запази ги за момента, когато легна в ковчега си.

Той се хвана за слепоочията и се оплака:

— Боже, какво главоболие. Сигурно е от гадния анестетик — или от глупостите, с които ме баламосвате. Ще изляза да глътна малко въздух.

Той отиде до вратата на терасата и натисна бравата. Вратата не помръдна. Опита отново.

И тогава се усети, че Барни я е заключил. Обърна се към него и каза:

— Много хитро, Ливингстън. Но не мислиш ли, че ако поискам да се самоубия, ще измисля нещо по-добро? Все пак още мога да боравя със скалпел. Бих могъл да се накълцам като салам.

После промърмори полугласно:

— При това вече съм мъртъв.

Барни стана и хвана приятеля си за раменете.

— Не, не си, по дяволите! Ти си жив, Бенет! Просто престани да се самосъжаляваш и седни да поговорим. Нека всички да помислим какво можем да направим.

— Едно е сигурно — че ще дам под съд целия Кънетикът — изрече ядосано Бенет.

— И после?

Бенет се отпусна на стола и поклати глава.

— Не знам, Барн — отговори той, като се остави на отчаянието си. — Наистина не знам какво да правя. Помогни ми.

Той вдигна очи към приятеля си.

— Моля те.

Барни се настани срещу Бенет.

— Виж какво, мойто момче, лекарите не бива да лекуват собствените си семейства — после добави: — А аз те смятам за брат. Така че това, което ще ти кажа, е „неофициално“.

— Добре, Барни — отвърна сухо Бенет, — да чуем братската ти дума.

— Първо, ти наистина познаваш медицината. Можеш да постигнеш много почти във всяка специалност. От интелектуална гледна точка — не от емоционална. Ти си много лют, Бен. А в нашата професия има само един отдушник за такава ярост.

— Така ли? Какъв е той?

— Съдебната медицина.

Лицето на Бенет издаваше, че Барни е направил попадение. Хершел изглеждаше озадачен.

— Извинявай, Барни — намеси се учтиво той. — Какво точно означава това?

— Това означава, мистър Хершел, използване на медицински знания в съда. Може би това е най-предизвикателната дисциплина и в двете професии.

Той погледна към приятеля си и продължи:

— А аз знам, че Бенет обича предизвикателствата. И притежава всичко необходимо — знания, бързина и преди всичко смелост да се заеме с неочакваното.

После отново се обърна към Бенет:

— Ще помислиш ли върху това?

Докато Барни обясняваше накратко предложението си на Хершел, Бенет се бореше със себе си.

— Ей, момчета, това значи още три години учене…

— Може и четири — съгласи се съученикът му. — Но после ще бъдеш хем лекар, хем юрист. И ще имаш това, от което психиката ти най-много се нуждае — възможност за битки.

Бенет наведе глава, а Барни и Хершел чакаха търпеливо отговора му.

— Какво ще кажеш, татко? — попита той.

— Не искам да се меся, Бен. Мога само да кажа мнението си и да те оставя сам да решиш. Мисля, че идеята на Барни е чудесна. Всичко зависи от това, дали можеш отново да се върнеш в училище и да започнеш отначало.

— Няма да е съвсем отначало, татко. Бих могъл да го сметна за още един стаж.

— Значи ще си помислиш за това? — попита развълнувано Хершел.

— Да, сигурно. Ако успея да се убедя някак, че ми стиска.

— Преспи, преди да решиш, Бен — предложи Барни.

— За една нощ нищо не може да се промени — освен мнението ти, да се надяваме. Така става ли?

— Става.

Хершел облече сакото си и им пожела лека нощ.

— Отседнал съм в „Парк Плаза“. Искам да се опитам да поспя. Ще ви донеса пресни кифли за закуска. Видях една хлебарница наблизо.

Той се обърна към Барни:

— Ти си добро момче — и после към Бенет: — А и ти не си толкова лош.

Хершел се усмихна и щипна сина си по бузата.

Двамата го изпратиха до асансьора. Той им махна за довиждане, като се опита да се усмихне.

Бенет се обърна към Барни и заяви:

— Това е. Свободен сте, редник.

— Да, по дяволите — сопна се Барни, после се пошегува: — Купих ти вечеря. Можеше поне да ме поканиш да пренощувам.

— Глупав психар. Още ли мислиш, че ще се опитам да „свърша“ със себе си?

— Не — възрази Барни, — просто не искам…

Той замълча. Трябваше да му каже истината: „Да, Ландсман. Защото още не си минал най-лошия период.“

— А именно?

— Ще спиш спокойно. Това е добре.

— И?… — попита Бенет.

— Утре сутринта по някое време ще се събудиш и ще се наложи да се изправиш лице в лице със света — и това е най-трудният момент.

— Добре, стари друже, може и да си прав.

Бенет сложи ръка върху рамото на приятеля си и двамата влязоха в апартамента.

Барни спа зле, будеше се често и малко след шест изцяло се предаде на безсънието. Той стана от леглото, излезе тихо от гостната и отиде в кухнята да си направи кафе, за да проясни съзнанието си.

Погледът му се спря на вратата на терасата и изведнъж го видя. Бен стоеше неподвижно и се взираше в града.

— Ей, Ландсман, искаш ли кафе? — попита Барни.

Но Бенет не отговори. Беше в транс.

— Странно… от такава височина виждам цялата болница. Гледам я, откакто започна да се разсъмва. Оттук ми прилича на голям надгробен камък. И тя е точно това — там погребах десетте най-хубавите години от живота си.

— Котките имат по девет живота, Бен — отвърна Барни. — А ти си истински котарак, така че ти остават още осем.

Бенет не помръдваше, зареял поглед към бедняшките квартали зад болницата.

— Ти беше прав — каза тихо той.

— За кое? — попита Барни, като му подаде чаша кафе.

— Снощи сигурно щях да скоча, Барн. Явно си истински психолог… прочете мислите ми.

— Това не е професионална техника, Бен. То е, защото съм ти приятел — отговори меко Барни.

— Знаеш ли какво? — продължи Бенет с очи, приковани в още неразбудения град. — Само три неща ме спряха да не го направя — мама, татко и ти.

Те седнаха да изпият кафето си и да обсъдят последната спортна криза.

Хершел се появи малко след седем и половина с цял куп още топли кифли и пасти.

— Ей, татко — пошегува се Бенет, — няма да храним цял отбор. Само трима сме.

— Ти недей да умуваш. Все пак не си родител — отговори той. — Така че захващайте се здраво, момчета.

И Хершел излезе прав. След половин час не бе останала и троха.

И никой не повдигна въпроса за решението на Бенет.

Накрая бившият главен хирург на Йейл съобщи:

— Ще ми спукат гьона, а и не знам дали човек, наближаващ четиридесетте, ще има търпение да се бъхти, докато завърши тези проклети курсове.

Хершел и Барни се спогледаха с облекчение.

— Добре, момчета — каза Бенет. — Да речем, че ще опитам.

— Браво — възкликна Барни. — Кое училище ще удостоиш с присъствието си?

— О — отвърна Бенет, — тъкмо там е проблемът.

— Защо? — попита Хершел.

За първи път, откакто беше чул лошата новина, Бенет се усмихна.

— Мислите ли, че ще разтворят обятията си за една „еврейска чернилка“ с три дипломи от Харвард?

Барни повиши още повече доброто настроение на приятеля си:

— Божичко, Ландсман, колко ти завиждам. Не само ще се върнеш назад във времето, но и ще бъдеш на две крачки от „Клиф“.

— Не, Ливингстън. Далече си от истината. Смятам да се прочуя като единствения човек, който е играл и за двата противникови отбора.

— Пия за това — каза Барни и вдигна чашата си.

— И аз — обади се Хершел.

А осиновеният му син добави:

— L’chayim[1].

Докато Бенет уреждаше завръщането си в Кеймбридж с деканите на Харвардския юридически факултет, на другия край на света неговият бивш съученик Ханк Дуайър и двамата офицери, с които той споделяше сайгонския си дворец на удоволствията, трябваше да вземат сериозни решения.

Никсън изтласкваше американските войници от Виетнам толкова бързо, колкото те навремето бяха нахлули. И тримата мъже непременно щяха да получат билети за връщане в Щатите.

И така, те седнаха да обсъдят какво да предприемат по отношение на виетнамските си семейства. Единият от тях нямаше съпруга в Щатите и положението му се уреждаше. Той заведе хубавата малка ориенталка, която го бе дарила със син и дъщеря, в американското посолство, където голяма част от персонала денонощно произвеждаше нови американци, регистрираше ражданията и сватбите им и организираше прехвърлянето им у дома.

Вторият офицер бе решил да се върне сам, да заведе дело за развод, да се отърве от своята напориста и агресивна американска съпруга и после да „внесе“ кротката си, боготворяща го половинка и тяхното дете. Защото, въпреки че Щатите загубиха войната, той поне разбра какво значи истинско семейно щастие.

При Ханк нещата не бяха толкова прости. Макар че ценеше Мейлинг и се радваше на двегодишния си син Грегъри (особено, при положение че го виждаше само когато пожелае), оставаше проблемът с вече значителния му принос към населението на Съединените щати в Бостън.

В сегашната си позиция той лесно се справяше с Черил — но това беше и една задънена улица.

Самият Ханк се бе променил. Беше видял живота отвъд стените на големия град, така да се каже. Кръгозорът му се бе разширил. Той вече нямаше нужда от жена като Черил. Но щеше да бъде много трудно да получи развод от една набожна католичка. А ако се появяха Мейлинг и Грегъри, можеше да се окаже почти невъзможно.

— Нямам избор, момчета — заключи той пред другарите си офицери. — Ако нямате нищо против, искам да оставя Мейлинг в къщата и — нали — да се опитам да уредя нещо.

— Но все пак ще ги регистрираш в посолството, нали? — попита един от офицерите.

— Ъ-ъ, разбира се — рече Ханк. — Това обаче не ме задължава да ги „внеса“… нали?

— Не, но детето ти ще бъде американски поданик. А един щатски паспорт може да се окаже много полезен, ако загубим — тоест ако загубят Сайгон.

За Ханк това си беше чисто изнудване.

Струваше му се, че е попаднал в пъкъла. Опашката от войници и техните семейства се виеше далеч отвъд високите белосани стени на двора. Имаше деца на всякаква възраст и с най-различна пигментация на кожата. Някои от тези „американци“ бяха бели като сняг, но с високите скули и бадемовите очи на майките си. Тези, чиито бащи бяха чернокожи войници, имаха златистия тен на полинезийци.

Броят им беше зашеметяващ, още повече че според чиновниците на посолството едва една четвърт от децата с бащи американци бяха регистрирани.

Ханк и колегите му трябваше да чакат няколко часа под жаркото слънце, за да поставят незаконните си семейства под покровителствения балдахин на „знамето, обсипано със звезди“.

Естествено, Ханк излъга. Вече се беше ошлайфал в това. Той не направи нищо, за да разпръсне надеждите на Мейлинг, че ще сподели съдбата на посестримите си от вилата. Тя трябваше да има търпение, разбира се — това беше една от привлекателните черти на азиатките. Щеше да дойде време Ханк да я вземе при себе си и отново щяха да бъдат заедно.

Скоро Ханк получи официалното съобщение, че го прехвърлят у дома. Тъй като бе прослужил двойно повече от полагаемото време, той можеше да се уволни с чест и достойнство.

Но Ханк беше твърде голям патриот (и доста объркан), за да направи такъв смел ход. И за изненада на висшестоящите той помоли да бъде прехвърлен някъде, независимо къде, стига да е на Западното крайбрежие. Това щеше да го освободи от виетнамската връзка и да му даде възможност да се занимае от разстояние със „ситуацията“ в Бостън.

Вечерта, преди да напусне Сайгон, Ханк направи едно прощално посещение на „Улицата на веселието“. Взе фотоапарат, за да е сигурен, че когато остарее, няма да си мисли, че, всичко това е било сън.

Няколко неонови надписа все още светеха. Но и те бяха някак избледнели. Мястото, както и дейността, която кипеше в него, западаха.

Заради добрите стари времена той отиде при Мико, където се беше запознал с Мейлинг.

— Здравейте, капитане — каза усмихнато собственикът. Единствено доброто му настроение бе останало непокътнато. — Радвам се да ви видя. Изглежда, всички вече заминават.

— Да — съгласи се Ханк, като огледа празните столове и маси, струпани за складиране. Прожекторите, които едно време правеха претъпкания дансинг по-светъл от ден, бяха угаснали. Дори грамофонът издаваше някакъв мътен блясък.

Както обикновено? — попита собственикът (който вече сам си беше портиер, барман, сервитьор и шеф).

— Да — отвърна разсеяно Ханк и вече съжаляваше, че е направил това посещение, което щеше да развали спомените му за еуфорията, когато „Улицата на веселието“ процъфтяваше.

Той се облегна на бара и се огледа наоколо.

Все още имаше жени. Те не бяха дефицитни в страната, при положение че цяло поколение техни братя бяха погубени.

— Имаме едно чисто ново момиче — рече Мико, като подаде на Ханк питието му. — Идва направо от провинцията. Като цвете. И девствена. Да ви запозная ли?

Преди да успее да отговори, ентусиазираният Мико вече му представяше поредната от харема си:

— Капитан Дуайър, това е… Диокси, но ние я наричаме Дикси за по-кратко.

— Здравей — каза Ханк, като видя колко изящно е съвсем младото момиче: като херувим, нарисуван на стената на параклис.

— Искаш ли нещо за пиене, Дикси? — попита той.

Тя погледна към Мико за напътствия.

— Не се притеснявай, Дикси, капитан Дуайър е приятел — рече мило той. — Ще ти направя лимонада.

Те се настаниха на една маса и с оскъдния виетнамски на Ханк и разваления английски на Дикси се опитаха да завържат разговор. Не се размина без редовния въпрос — стария гамбит „Какво прави хубаво момиче като теб на такова място?“. Стана ясно, че селото й е било опустошено — и то неведнъж, а три пъти. Първо виетконгците, после американците и веднага след оттеглянето им — отново комунистите. И те жестоко отмъстили на тези, които бяха помагали на американците.

Баща й бил застрелян. Майка й — изнасилена и застреляна. А тя се скрила зад едно дърво и се спасила, но какво по-лошо от това да гледа и да се чувства безсилна? И бягството й неизбежно завършило тук, на „Улицата на веселието“.

Ханк слушаше и макар че почти напълно бе изолирал съзнанието си, съжали момичето.

— На колко си години? — попита той.

— На шестнайсет — отговори тя.

— А по-точно? — настоя той.

Тя сведе глава и призна:

— Дванайсет.

Той се почувства неловко и промърмори гузно:

— Искам да ти дам пари, Дикси.

— Трябва първо да говориш с Мико — отговори плахо тя.

— Не, не, не — бързо я прекъсна той. — Искам да ти дам пари, за да се измъкнеш оттук. Можеш да си намериш истинска работа. Знам, че има женски училища, където не трябва…

Той дори не можеше да изрече думата.

— Вие наистина… много мил — каза нежно тя. — Но аз не мога.

— Не, не. Настоявам — каза Ханк и пъхна две петдесетдоларови банкноти в малката й ръка. После се изправи: — Трябва да тръгвам, Дикси. Ще се грижиш за себе си, нали?

Тя кимна, тъй като речникът й бе твърде беден, за да благодари за добрината.

Ханк кимна на Мико и излезе на улицата.

Едва бе изминал двайсетина крачки, когато откри, че е забравил фотоапарата си на масата. Бързо се върна обратно. В бара вече нямаше никой, но по някакво чудо апаратът още беше там.

Тогава той чу някакви гласове зад ъгъла и надзърна. Дикси даваше всичките пари на Мико.

„Бисерът в короната“ на американските медицински учреждения — Националният институт по здравеопазването — се намира на двайсет минути път с кола от Белия дом, в Битезда, щата Мерилънд. Институтът е разположен в шестдесет и три отделни сгради, повечето от които са направени от червени тухли. Разположението им издава спокойствие, напомнящо университетски район.

Но болницата на НИЗ е най-голямата сграда от червени тухли в света, а само коридорите й са дълги поне девет мили.

И за да работиш там, трябва да си гений.

Най-малко осемдесет и осем носители на Нобелова награда са работили в различните лаборатории, разпръснати в района зад огромната болница. Тук новаторските изследвания в борбата против рака, сърдечните болести, невралгичните увреждания и други по-непознати, но не по-малки бедствия се провеждат триста шестдесет и пет дни в годината.

Назначените на постоянна длъжност старши научни сътрудници надзирават щастливците, преминали през ситото на комисията и приети като аспиранти за по две-три години. Подборът на кадри до голяма степен зависи от важността на предложения проект и от преценката на журито, дали кандидатът е достатъчно талантлив, за да го изпълни.

Много малко от учените работят в болницата. През повечето време те са затворени в лабораториите си от червени тухли, надвесени над електронните микроскопи в очакване някое миниатюрно чудо да изплува в зрителното им поле. В техните среди понякога ги наричат на шега „белите плъхове“.

Но няма съмнение, че един провинциален лекар, който бъхти пет мили през снега, за да види някой пациент в дървена колиба, е отлично оборудван, ако носи последното лекарство, открито в лаборатория на НИЗ.

Лора Кастелано знаеше, че шансовете й да бъде приета за изследователска работа са минимални. Още повече че ако работиш в НИЗ, те освобождават от военна служба. А лекарите предпочитаха да работят с бунзеновата горелка, вместо да горят села.

Проектът на Лора обаче впечатли селекционната комисия по няколко важни причини.

Първо, тези, които още градяха семействата си, съзнаваха, че една техника за навременно откриване на кръвоизливите при предсрочно родените бебета може да се окаже ценна и за самите тях.

Предложението й беше разумно и практично:

„Благодарение на най-новите постижения в областта на ултразвуковата техника вече можем да определим точния момент и степента на кръвоизлива и да коригираме темпоралното отношение между началото на кървенето и другите важни процеси, които се извършват в организма на бебето.

Например можем да измерваме редовно налягането на газовете в кръвта (нивото на кислорода и въглеродния двуокис, степента на кръвна асидаза). Колебанията на кръвното налягане също ще бъдат отбелязвани внимателно, ще се следи съсирването на кръвта на новороденото, за да се открие евентуалната причина за кървенето…“

Освен това, проектът на Лора можеше да даде резултат в кратък срок и щеше да бъде добре да се спомене при обсъждането на размера на сумата, която Конгресът смята да отпусне на института.

Но Лора никога не разбра колко малко й оставаше да я отхвърлят — спаси я само новият закон за „равния шанс“.

Открай време молбите за постъпване в училище, университет или на държавна длъжност се придружават от снимка на кандидата, която разкрива етническия му произход.

Само че в новия, по-прекрасен и по-демократичен свят, създаден от Конгреса, кандидатите се оценяваха единствено според способностите им: на поръчителите беше строго забранено да правят в писмата си каквито и да било алюзии за расата или вярата на кандидата.

Разбира се, комисията знаеше, че Лора Кастелано е жена — една точка в нейна полза. Липсата на снимка пък помогна да не я отхвърлят по други съображения: за нещастие, тя беше красива. А от незапомнени времена се знае, че красотата и умът не вървят заедно. И ако арбитрите знаеха как изглежда Лора, незабавно щяха да я отхвърлят като „някаква си тъпа блондинка“.

През последните си седмици в „Куийнс“ Лора обиколи оказионите в Торонто, за да си намери кола, без каквато не можеше да мине в района на Вашингтон. Депресията й се бе отразила чудотворно върху банковата й сметка. През цялата тази зима поради пълната си заетост в интензивното тя рядко виждаше дневната светлина, а още по-рядко — магазин, който продава нещо повече от мляко и твърди бисквити. Не поглеждаше дори и вестник. Представата й за четиво за отмора се изчерпваше с „Ню Йорк Джърнъл“.

Така че можеше да отдели двете хиляди долара, които „Честният Ърни“ искаше за „малко ползвания“ „Шевролет Нова“. Лора умееше да се пазари колкото да го накара да прибави и чифт нови гуми.

В последния ден на юни тя си взе довиждане с няколкото си тукашни приятелки — две сестри от интензивното и касиерката на барчето. После натовари в багажника чантата си и няколко кашона с книги и се отправи на юг.

След два часа беше прекосила моста над река Ниагара и беше навлязла в Бъфало, щата Ню Йорк, и се бе отправила към Питсбърг. Едва след като отмина географската ширина на Бостън и Ню Йорк, пое на изток, като спираше само за да се нахрани и да зареди.

Лора пристигна във Вашингтон на разсъмване, когато все още спящият град изглеждаше като рекламен плакат. В главата й се въртяха няколко реда от Уърдзуърд — далечен спомен от часовете по литература в Мидууд:

„Като шал наметнал е града,

прелестта на сутринта.“

След повече от година мрачно настроение тя се почувства обнадеждена. Може би Вашингтон не бе красив само на пръв поглед. Може би щеше да намери щастието си тук.

Лора беше наела апартамент в Битезда, но беше твърде развълнувана, за да се прибере „вкъщи“ макар и за малко. Вместо това тя продължи направо към НИЗ и бе приятно изненадана, като видя, че в седем сутринта съвсем не беше първа измежду пристигналите. До обед вече се бе разположила в лабораторията и си преглеждаше записките.

Докато събличаше новата си бяла престилка с малка синьо-бяла табелка с името й, тя чу една жена в другия край на лабораторията да пита за нея.

— Пристигна ли д-р Кастелано? Д-р Кастелано на телефона в кабинета ми — междуградски разговор.

Озадачена, Лора се представи и последва секретарката до кабинета на директора. Вдигна слушалката.

— Ей, Кастелано, добре дошла отново в земята на смелите свободни хора.

— Барни! Ей, да не си загубил номера на вътрешния ми телефон?

— Не, Лора — прошепна той от другия край. — Това е само „номер“ да те вкарам в кабинета на директора, да се срещнеш с него „случайно“ или поне със секретарката му. Бъди изключително мила с нея — обикновено те дърпат конците.

Д-р Ливингстън — каза тя вече с официален тон, — не мога да използвам този телефон, така че ще ви се обадя по-късно следобед. Имате ли нещо против?

— Разбира се, че не, но запомни какво ти казвам — това обаждане ще пожъне дивиденти. Дочуване.

Когато Лора остави слушалката, секретарката попита:

— Приятел или колега?

Тя отговори, както трябва:

— Колега. Д-р Ливингстън е от факултета на Нюйоркския университет.

„Както беше преди три месеца“, помисли си тя, но не го каза.

— С какви изследвания се занимава той? — попита учтиво секретарката. Тя не можеше да си представи, че има и лекари, които преглеждат пациенти.

— Страхувам се, че трябва да го запазя в тайна — извини се Лора.

— О — отвърна възхитено тя. — Разбирам. Наистина не бива да ми казвате. Името ми е Флорънс. Ако имате някакви проблеми, просто обадете ми се.

Лора й благодари и се отправи към вратата, като си мислеше: „Флорънс, ще паднеш, ако ти кажа, че опитните животни, с които Барни работи, не са плъхове и мишки, нито пък маймуни. Просто други лекари.“

Големите надежди на Лора по отношение на Вашингтон се оправдаха. Тя постоянно се движеше сред най-големите светила в бели престилки. А ресурсите бяха неограничени — нямаше книга, списание или апаратура, колкото и редки и екзотични да бяха, които да не можеха да бъдат доставени за шестдесет минути.

Освен това там я нямаше онази убийствена атмосфера, която цареше в университета. Аспирантите знаеха, че са там за ограничено време, и се стремяха да свършат колкото може повече работа и да публикуват резултатите си, за да получат постоянно назначение в университетите, които са ги изпратили. И ако се загледаш през прозореца в някой есенен лист, съседът ти няма да саботира опита ти.

И двамата педиатри, с които тя работеше в лабораторията и на компютъра, бяха много приятни мъже с щастливи бракове. Затова те побързаха да поканят Лора на вечеря в домовете си. Искаха да дадат възможност на жените си да се уверят, че „бостънската бомба“ (както наричаха Лора зад гърба й) няма да експлодира в техните домове. А тя напълно съзнаваше, че, ако иска да има компания, когато работи до късно, трябва да успокои съпругите, че нощните й занимания със съпрузите им ще бъдат на строго интелектуална основа.

Лора се бе отдала безрезервно на педиатрията. Но не си даваше сметка за мотивите си и не успя да осъзнае, че това е израз на силен майчински инстинкт. Тя беше на тридесет и шест години. А биологичният й часовник цъкаше.

Присънваха й се ужасни кошмари. Макар че нямаше представа, къде живеят в момента Палмър и Джесика, знаеше, че в годината, когато се разведоха с Палмър, Джесика бе родила дете. Едно малко бебе, тежащо повече от три килограма и половина. В кошмарите си тя всеки път срещаше новите мистър и мисис Талбот, виждаше детето им и крещеше: „Не, не, не, то е мое! Това бебе е мое!“

И макар че Барни постоянно й додяваше, тя отказваше да потърси психиатрична помощ. Страхуваше се от много неща: да не би да се разчуе, че тя не е „жената — чудо“ или El Penon — тази скала на скалите, Гибралтар. И най-вече, страхуваше се да се изправи пред конфликтите в собственото си съзнание. Някои от сънищата й бяха много странни — тя сякаш играеше две роли: на собствената си майка и от нейно име проклинаше и упрекваше себе си като „малката Лора“, задето толкова незаслужено успява да надживее този ангел сестра си.

Докато беше будна, тя уважаваше само една Лора Кастелано. Тази, която преди първата си Коледа в НИЗ вече имаше публикация в съавторство с ръководителя си Дейн Оливър в „Америкън Джърнъл ъв Педиатрикс“. (Дори най-големите супер умове смятаха това за бърз пробив.) Тя дори щеше да я представи на международния конгрес в Мексико Сити през третата седмица на януари. И каза на Барни по телефона: „Аз летя.“

Поне я радваха академичните й постижения.

[1] Max’ipauu (пир.) — Б.пр. ↑

42.

Първата международна конференция на неонатолозите щеше да се проведе в Мексико сити от седемнайсети до двайсет и пети януари, 1974 г. По всичко личеше, че е важно събитие. Когато се касае за живота на бебетата, политическите граници изчезват. Няма Трети свят — има само едно огромно световно семейство. Няма страна, в която детската смъртност да е равна на нула, което значи, че не всички битки са спечелени.

Групата от НИЗ беше смятана едва ли не за официалната американска делегация. Бяха отседнали в „Мария-Изабел Шератон“, където щяха да се провеждат общите заседания. По време на полета Лора седеше до д-р Оливър и увещаваше добросърдечния си наставник да изслуша за кой ли път петнайсетминутния й доклад.

— Ще се справиш, Лора, ще видиш — успокояваше я той. — Няма смисъл да го учиш наизуст — текстът ще бъде пред теб.

— Знам, Дейн, но ми се струва, че, като се изправя там, може изведнъж да забравя да чета.

Оливър се засмя.

— Не вярвам да се случи, Лора. Помисли си само колко си напреднала от първи клас насам. Разбирам притеснението ти все пак. Още помня, че, когато четох първия си доклад, не можах да задържа закуската в стомаха си.

— О, поне за това не се притеснявам — отговори Лора. — Изобщо не възнамерявам да ям.

Самолетът изплува от постоянния смог, който увенчаваше подобно на ореол града и започна да се спуска надолу.

В претъпканото фоайе на хотела се чуваха гласове на разни езици. Над изискания мраморен плот на регистратурата бе опънат плакат с надпис:

IBIENVENIDO А LOS SALVADORES DE NINOS![1]

Под него същото приветствие бе отправено към английските, френските и руските ангели-хранители на децата.

Подобно на останалите си колеги от НИЗ Лора бе предварително регистрирана — едно от малкото предимства за това, че работиш за правителството, каза си тя. Имаше две съобщения за „La Doctora Castellano“. Първото беше телеграма, за чието съдържание можеше да се досети още преди да я отвори: Барни шеговито й пожелаваше успех на развален испански и посланието му завършваше с „И гледай, синьорита, да се оправите“.

Второто писмо беше в надписан на ръка плик с емблемата на хотела. Лора очакваше да види някои стари приятели от Бостън и предположи, че това е предвестникът на тази среща. Затова се изненада от съдържанието му:

Querida doctorcillita!

Porque no presentas tu disertacion en tu lengua maierna? No te olvida gue todavia eres una verdadera CASTELLANA.

Besos y abrazos

Tu afectuso papacito.[2]

— Какво има, Лора? — попита Дейн, който стоеше на опашката зад нея. — Пребледняла си. Лоши новини ли?

Тя поклати глава — не бе в състояние да отговори.

— Сигурно е от височината — заключи Оливър. — Трябва малко време, докато свикне човек. Иди да седнеш, аз ще уредя формалностите вместо теб.

Тя кимна с благодарност и се огледа за най-близкия стол във фоайето. Щом се настани, Лора се опита да събере мислите си. Какво, по дяволите, прави баща ми тук?

Как щеше да издържи часовете от сега до единайсет и петнайсет утре сутринта, когато трябваше да говори? Веднага щом се добра до стаята си, опита да се свърже с Барни — но безуспешно. Защо точно тази вечер нейният пристрастен към работата си приятел не вдигаше домашния си телефон? Тя се обади в кабинета му — може би нещо го задържаше там.

Но попадна на секретарката му.

— Спешно ли е? — попита внимателно тя.

„Не, каза си Лора, не мога да ги карам да го викат. Остави. Глътни две таблетки от тези, които самата ти си предписа, и заспивай.“

На следващата сутрин беше леко замаяна — може би от хапчетата, от височината или пък от онова карне асадо, което се опита да изяде на вечеря. Изпи едно кафе, за да се ободри — дори си позволи да сложи и захар, макар като лекар да знаеше, че това е нездравословно, и обикновено избягваше да го прави.

Къде ли щеше да седне баща й, чудеше се тя. Все пак това не беше сесия на ООН. Лекарите от една народност седяха заедно, но не непременно по азбучен ред. Луис можеше да е далеч назад. Или да чака зад вратата до подиума, за да я грабне в здравата си бащинска прегръдка.

Но вече беше късно за размишления. Тя съвсем ясно чуваше усилвателната уредба, ораторът, който беше преди нея бе приключил с отговора на последния въпрос от дискусията.

Председател на сутрешното заседание беше един червенобузест румънец, който държеше да представя лекторите на френски (един от официалните езици на конференцията). И тя за първи път чу да я наричат „Docteur Лора Кастелано“.

Лора събра цялата си смелост и се отправи към подиума, забила очи в земята, без да поглежда нито наляво, нито надясно. Макар че целта на многобройните й упражнения пред Оливър беше да се научи да установява зрителен контакт с аудиторията, тя прочете студията си бързо и монотонно, без нито веднъж да вдигне очи от текста.

Председателят Арделяну й благодари с цветистия си френски, после се обърна към публиката и попита дали някой има въпроси.

Думата взе млад латиноамерикански лекар, който, следвайки протокола, първо представи себе си и университета си: „Jorge Navaro, Faculdad de pediatria, Universidad,

Popular de Havana.“[3]

Лора беше предупредена. От външно министерство им бяха казали, че могат да очакват провокации от „обичайните шпиони на левите политически сили“. Но на нея и през ум не й минаваше, че провокаторът може да насочи стрелите си към нея самата.

„Защо, попита бързо на испански милият д-р Наваро, в Съединените щати детската смъртност при черните и испанскиговорящите е по-висока, отколкото при белите?“

Аудиторията се раздвижи, чуха се единични одобрителни възгласи, но повече бяха възраженията на недоволство и досада. Дори тези, които споделяха политическите убеждения на Наваро, не бяха много съгласни с некавалерския му избор на обект на пропагандата му — една млада и безобидна на вид жена.

— Длъжна ли съм да отговоря? — попита Лора председателя. — Смятам, че това няма нищо общо с темата на доклада ми.

Румънецът или не знаеше английски, или се престори, че не знае, той се поклони леко и каза:

— Madame pent repondre.[4]

„Добре, каза си Лора толкова ядосана, че за момент забрави сценичната си треска — ще подредя този млад-зелен догматик, както аз си знам.“

И тя отговори на кубинеца на собствения му език — на чисто кастилско наречие. Откъде е взел той тази статистика? Знае ли, че раждаемостта при негрите е двойно по-висока, отколкото при белите, и че испанскиговорящите имат най-големите семейства от всички етнически групи в Съединените щати? (Тя нарочно не нарече страната си „Америка“ — латиноамериканците винаги смятаха това за арогантно.)

Тя го разби с убийствената си любезност и попита кротко дали „уважаемият“ ни колега от Република Куба не би обяснил причината, ако не подбудите си, да зададе такъв въпрос.

Но Наваро бе решил да не се предава.

— В така наречените развити страни процентът на детската смъртност е безпогрешен показател за отношението им към бъдещото поколение — и особено към етническите малцинства.

Спорът пробуждаше интереса на аудиторията и председателят не виждаше причина да прекъсне непредвиденото развлечение, като наложи петминутния лимит на дискусията.

— Това е много интересна философия, д-р Наваро — каза Лора, докато обмисляше отговора си. — Ще ви кажа, че съчувствам на кубинските майки, защото смъртността при техните деца е точно ДВА ПЪТИ ПО-ВИСОКА, отколкото в Съединените щати. Но, разбира се, вие сте развиваща се страна (тя нарочно не каза „недоразвита“) и ние се надяваме, че научният обмен, който се извършва на форуми като този, ще помогне това положение да се оправи колкото може по-скоро.

Тя спря, за да си поеме въздух, а неуморимият Наваро я прекъсна: — Избягвате въпроса ми, докторе.

— Съвсем не — отговори спокойно Лора. — Вие изказахте мнението, че детската смъртност отразява отношението на мнозинството към малцинствата. Правилно ли съм ви разбрала?

Наваро се усмихна и доволно скръсти ръце.

— Точно така, докторе.

— Добре тогава, как бихте обяснили, д-р Наваро, това, че в Съветския съюз, вашите покровители — надявам се, приемате, че Русия е развита страна с многобройни етнически групи, — смъртността е три пъти по-висока отколкото в Съединените щати? Дори с петдесет процента надвишава тази в Куба.

Тихи възклицания „Olee“ изпълниха залата, а Наваро, подобно на ранен бик, се смъкна на мястото си.

Макар че до този момент малцина си спомняха съдържанието на доклада й, Лора напусна платформата съпроводена от сърдечни аплодисменти.

Дейн Оливър се втурна да й стисне ръката и я потупа гордо по гърба.

Като погледна над раменете на колегите си, които я бяха обградили, за да я поздравят, тя го видя.

Видя един изпит кокалест човек, който смътно напомняше този Луис, когото тя познаваше. Но щом срещнаха погледите си, съмнението й се разсея. Той обаче не помръдна от мястото си, а просто изчака, докато тя успее да се освободи и да отиде при него.

Няколко секунди по-късно Лора се промъкваше през морето от хора и се чудеше как трябва да се държи със своя отдавна изгубен (?), някогашен (?) баща.

Ако разтвореше ръцете си с бащинска обич, трябваше ли и тя да го прегърне? Ако просто подадеше ръка, трябваше ли да я поеме, както се здрависва с непознат? Но в същото време тя осъзна, че всичко зависи изцяло от него.

И сякаш за да се предпази, тя спря на няколко крачки от него.

Той се усмихна топло. А по очите му личеше, че се гордее с нея.

Като видя, че тя няма да дойде по-близо, Луис каза тихо на испански:

— Д-р Кастелано?

— Да, д-р Кастелано — отговори тя.

— Как си?

— Горе-долу — отвърна тя. — Отслабнал си, Луис.

— Да — призна той. — Това е единствената ми критика към кубинската демокрация — за пиене се намира само ром, а на мен ми поомръзна. Освен това държавните служители имат неотменими задължения. И не е хубаво да работиш в Министерството на здравеопазването и да си пиян или пък затлъстял.

— Министерството на здравеопазването?

— Не се впечатлявай толкова, Лора. Там съм само чиновник. Занимавам се предимно с превод на медицински статии. Ако искаш, мога да издам твоята.

Прекъсна ги гласът на председателя Арделяну, който представяше високопарно следващия участник, един професор от Милано.

— Ще изпием ли по чашка кафе, Лорита? — попита Луис.

„Използва старите нежни умалителни“, помисли си тя.

— Защо не? — отвърна тя с безразличие.

Двамата се обърнаха и заедно напуснаха залата, а на нея не й се вярваше, че всичко това е истина.

— Барчето е долу — каза тя, като посочи.

— Да не си луда? — възрази Луис. — Една чашка там е три долара! Да отидем на някое по-народно място.

Тръгнаха по „Пасео де ла Реформа“ и след няколко минути свиха по единствената уличка в „червената зона“, която беше достатъчно запусната, за да задоволи пролетарския вкус на баща й. Оказа се права и двамата скоро седнаха на паянтовите столове до една външна маса.

Луис направи някакви тайнствени знаци на собственика, който беше кацнал до касата на ламаринения си тезгях. Човекът отвърна с жест, който Лора изтълкува като „дадено, Луис“.

— Това е старият ми познайник Хайме. Той е глух. Обича ме, защото му отделям време да си „говорим“. А и симпатизира на революцията.

Луис я оглеждаше, сякаш щеше да я купува.

— Ти също си отслабнала. На диета ли си?

— Не — тя се усмихна. — Открих един безотказен метод за сваляне на килограми: безсънието.

Неочаквано Луис се наведе през масата — беше по-близо до нея от всякога. И прошепна:

— Лора, трябва да знам… моля те, кажи ми… — той замълча, после добави нетърпеливо: — Станал ли съм дядо?

— Вече нямам мъж, Papacito.

— О. Извинявай.

— Той беше боклук — отговори Лора без горчивина.

— В такъв случай — отвърна Луис — добре си направила, че си се развела с него.

— Той поиска развода.

Луис замълча.

— Мъчно ми е за тебе, nina. Наистина ми е мъчно — после обаче бързо добави: — Вече не е необходимо човек да е благословен от църквата, за да има дете, нали така.

Тя не знаеше какво да отговори. Но в следващия момент разбра, че това не беше въпрос, а предисловие към това, което той искаше да каже.

— Имаш още една сестра и един брат, Лора. Много добри деца са и двете.

Той го каза толкова небрежно, сякаш се случваше всеки ден.

Лора се почувства наранена и предадена.

— Нали още си женен за мама?

Луис сви рамене.

— Предполагам, че един свещеник би се изразил по този начин. Но в Куба църквата е просто едно толерирано украшение.

Лора попита, понеже знаеше, че ще му бъде приятно:

— Имаш ли снимки на децата си?

— Наистина ли искаш да ги видиш? — каза меко Луис.

Преди тя да успее да отговори положително, той отвори портфейла си и започна да изважда малки снимки и да ги реди на масата, сякаш редеше карти.

На една от снимките беше тя с Изобел. На друга беше само тя. Снимките я трогнаха, но след малко погледът й падна на момчето.

— Казва се Ернесто — рече Луис.

Тя сякаш го знаеше предварително.

— И сигурно му казвате „Че“.

Луис кимна усмихнато.

— Разбира се. Момиченцето е… Изобел.

До този момент Лора приемаше откровенията на баща си с учудване. Но сега наистина бе шокирана.

— Кръстил си я на…

Луис кимна.

— От любов, Лорита. Надявам се някой ден да я видиш.

„Къде ли, питам се? — каза си Лора. — В парка «Горки» може би?“

— Разкажи ми за себе си, Лорита. Какво прави през тези години?

Тя вдигна поглед към него. В очите му прочете обич, съчувствие. И за първи път повярва, че той я обича и наистина иска да знае.

И започна да му разказва.

Но първо трябваше да се наплаче.

Докато се връщаха към „Шератон“, мракът вече се спускаше. Следобедната сесия тъкмо бе приключила. Дейн Оливър я зърна и си отдъхна с облекчение. Тя му махна, сякаш искаше да му каже: „Добре съм, надявам се, че не си се разтревожил много.“ После се обърна към Луис:

— Това е ръководителят ми. Мисля, че е по-добре да се прибирам, иначе ще помислят, че съм дезертирала.

— Разбира се, разбира се — той кимна. — Искам само да запомниш, че и аз съм с вас — и после добави между другото: — Кубинците не са отседнали тук.

— Досетих се — каза тя. — Сигурно сте в някой „Ел Бълхарник“, познах ли?

— Е, и бълхите са хора — каза Луис, като подхвана иронията й. — Може някой ден и те да се надигнат и да счупят оковите си — после бързо смени темата: — Лора, трябва да вървя. Вече доста се отклоних. Пиши ми на адреса, който ти дадох. Обещаваш ли?

Лора кимна.

— И аз обещавам, че ще ти отговоря — мога да изпратя писмото през Мексико. Искам да знам какво става с теб. И не ми пращай само статии. Искам снимки на внучета. Чуваш ли, nina?

Тя отново кимна. Луис разтвори обятията си, прегърна здраво най-голямата си дъщеря и прошепна нещо.

Нещо, което Лора не смееше да допусне и в най-съкровените си мисли.

Тя се върна във Вашингтон, без да е осъзнала, че въпреки цялата си мощ и влияние столицата на нацията си оставаше едно най-обикновено село, само че с колиби от мрамор. Единствената му промишленост бе управлението, единствената тема за разговор — политиката, а единственият му орган — „Вашингтон Пост“.

Така че това, което не беше нищо особено за Лора — тъй като размяната на реплики с Наваро бе много по-маловажна за нея, отколкото срещата с баща й, — за вашингтонските консуматори беше доста пикантна новина. След като самолетът и се приземи и тя се прибра, за да си остави багажа, телефонът звънеше безспир.

— Здравей, Лора. Обажда се Флорънс от института по педиатрия. Видя ли днешния „Пост“?

— Не, нямаше кога…

— Погледни тогава на четиринадесета страница — получаваш чудесно потупване по рамото от Максин Чешър. Имаш ли вестника?

— Да. Благодаря ти, Флорънс. Ще се видим след малко.

Лора сложи в чайника вода за кафе и после взе вестника, който беше пъхнат под вратата. Максин, доайенът на вашингтонското общество, беше писал:

„На проведена наскоро международна медицинска конференция в Мексико сити един кубински делегат се опита да обърка с антиамериканска пропаганда млада лекарка от НИЗ. Русокосата и изключително привлекателна Лора Кастелано, д.м., не само се държа на висота, но успя и да обори кастровиста на собствения му език. Браво, д-р Кастелано!“

Тя прочете отзива няколко пъти и се опита да подреди мислите си. Защо трябва винаги да споменават външния ми вид? Сигурно нямаше да го направя, ако приличах на Квазимодо.

Едно пронизително изсвирване прекъсна мислите й. Тя се обърна и си отдъхна, като видя, че беше чайникът.

Пристигна в института малко преди един. Дейн Оливър беше вече в барчето.

— Обичайното заседание на ръководителите на отдели в сряда, — обясни Флорънс, — но сигурно няма да има нищо против, ако влезеш.

— Не знам — мислеше си Лора на глас. — По-добре да почакам, макар че наистина искам да го видя колкото може по-скоро и да му обясня, че не съм търсач на слава.

— Какво искаш да кажеш, скъпа? — попита Флорънс.

— Не искам да си мисли, че аз съм разгласила историята. Нямам представа, как е стигнело до вестника.

Флорънс бе изненадана от нейното невежество.

— Но д-р Оливър сам се свърза с Максин, Лора.

— Така ли? Защо?

— За да бъдем забелязани, разбира се.

— Защо трябва да бъдем забелязани? — попита Лора.

— Защото няма да е зле, когато Сенатът ни гласува фондове, членовете на комисията да си спомнят нещо положително, което са чели за нас напоследък. И още нещо, Лора — всички в Сената четат Максин Чешър.

— Аха — каза Лора. И после добави: — Това ми напомня добрите стари времена в училище. Когато се кандидатирах за някакъв пост, използвахме какви ли не, трикове, за да запомнят името ми.

Докато излизаше от директорския кабинет, Лора продължаваше да си мисли.

Наистина е като в Мидууд — в много отношения. Дали защото тогава сме били твърде зрели, или това тук е просто една юношеска игра?

През следващите седмици тя щеше да намери отговора сама.

Отначало Лора се успокояваше с мисълта, че неочакваната й слава ще бъде мимолетна. Малката й словесна престрелка с кубинския догматик не беше чак такава сензация. За журналистите имаше много по-интересни неща — например конгресмени, които се къпят в обществен фонтан близо до мемориалния комплекс „Джеферсън“ заедно с голите си придружителки.

И все пак поканите продължаваха да валят. Славата се подхранва сама. Щом името ти се прочуе във Вашингтон — особено ако е свързано с нещо, което изисква ум, непременно ще те поканят веднъж-дваж, за да видят дали си приятна компания за вечеря.

А личността на Лора Кастелано бе обвита в такава великолепна опаковка, че скоро тя стана доста търсен гост. Една прочута лекарка бе добре дошла за домакините, особено ако не им достигаше жена, която да прави компания на някой сенатор-ерген (или женен конгресмен, който държи халката си вкъщи, и я изважда само на изборите).

Отначало Лора се забавляваше. Или поне се опитваше да се убеди, че е така. Можеше да се усмихва, да блести, да демонстрира чувството си за хумор, да очарова присъстващите мъже и жени. Накратко, тя стана „идеалната гостенка“.

И все пак Лора се отдаваше напълно само на работата си. Производителите на медицинско оборудване вече я търсеха, за да вземат участие в голямото откритие, на чийто праг бе тя. Макар че бурният й обществен живот не стихваше, тя понякога караше обожателите си да я оставят в института, за да прекара спокойните предутринни часове в работа. И докато разговорите на приемите се изчерпваха с „Уотъргейт“ и чия глава ще се отърколи следващия път, тя продължаваше изследванията си. Защото кръвоизливите при бебетата нямат нищо общо с политиката.

Втората й статия бе одобрена. Третата също. Нямаше съмнение, че аспирантурата й ще бъде удължена. Тя беше особено доволна от това, че извън изследователската си по същество дейност успя да спаси няколко новородени в болницата на НИЗ. Лора се реализираше почти във всеки смисъл на думата. Постигаше успехи и всички й се възхищаваха. Удовлетворението, което й даваше работата, надхвърляше най-смелите й очаквания.

Всичко вървеше като по вода. Но тя още се чувстваше нещастна.

[1] Добре дошли, спасители на децата (исп.) — Б.пр. ↑

[2]

Здравей, мила моя докторичке! Защо не представяш доклада си на майчиния си език? Не забравяй, че „Кастелано“ означава всъщност КАСТИЛКА.

Прегръщам те и те целувам.

Любящият ти баща

↑

[3] Хорхе Наваро от факултета по педиатрия към Народния университет в Хавана (исп.) — Б.пр. ↑

[4] Дамата може да отговори (фр.) — Б.пр. ↑

43.

Към официалния списък на най-великите влюбени в историята на света — Антоний и Клеопатра, Ромео и Жулиета, Тристан и Изолда — вече можеше да се прибави и страстта на Барни Ливингстън към Шари Леман.

Проблемът се състоеше изцяло в това, че Шари му беше пациентка.

За първи път един час анализа беше по-мъчителен за лекаря, отколкото за пациента.

Шари беше двайсет и пет годишна балерина от американския балетен театър — чувствителна, интелигентна млада жена с поразителна средиземноморска хубост. Бракът й се бе разпаднал преди шест месеца и тя беше толкова дълбоко депресирана, че лекарят на трупата я бе посъветвал да потърси професионална помощ. Един от професорите в института бе препоръчал Барни като аналитик.

Според Барни случаят на Шари потвърждаваше една от старите му теории: винаги по-малко привлекателният партньор е този, който започва извънбрачна връзка. Защото подсъзнателно той се чувства недостоен за другия.

Съпругът на Шари беше известен виолончелист, двайсет години по-възрастен от нея и патологично ревнив.

— Просто не успях да го убедя — оплакваше се Шари — дори когато предложих да престана да танцувам, за да го придружавам на турнетата му. Всъщност това стана причина всичко да рухне.

Тя винаги плачеше, когато обсъждаха скъсването й с Лиланд, който я беше отхвърлил.

— Защо, д-р Ливингстън? Само да знаех защо. Можеше да се преборя някак с причината и всичко да бъде наред. А сега съм една страшно объркана невротичка…

„Не, не си, мислеше си Барни. Този, който не е в ред, е съпругът ти.“

Междувременно Барни продължаваше да агонизира. Защо не беше срещнал Шари при други обстоятелства, та да може да й каже, без да наруши етиката или Хипократовата клетва, че е безумно влюбен в нея?

Той искаше да излекува болката й, като я утеши в прегръдките си, шепнейки: „Нищо ти няма, Шари. Имаш нужда само от някой, който да те оцени. Аз например. Бих направил всичко, за да зарадвам отново красивата ти наранена душа.“

Но той трябваше мълчаливо да изстрада всичко това.

Още повече се влошаваше положението и от факта, че анализата й даваше резултат. Или, иначе казано, беше се получило „пренасянето“. Фазата, когато пациентката започва да проявява невротичните си синдроми спрямо аналитика, който вече е главно действащо лице. Тя си бе признала смело, макар и със затруднение: „Д-р Ливингстън, знам, че звучи глупаво, но се страхувам, че съм… влюбена във вас. Прочетох книгата ви… и всички ваши статии, които успях да намеря. Мисля, че това е класика в анализата. И все пак винаги са ме привличали по-възрастни мъже…“

Последната й забележка шамароса Аза на Барни. По-възрастни мъже?

— Искам да кажа… сигурно всички ваши пациентки се чувстват така. Изкарах курс по психология в колежа и предполагам, че това е така нареченото „пренасяне“, но се чувствам крайно ужасно, че трябва да ви призная това, докторе.

Барни седеше като онемял и се питаше: „А чела ли си и за ужасното «обратно пренасяне»?“

Защото, за да има полза от анализата, лекарят и пациентът непременно трябва да установят контакт. Само че, както отбелязва Фройд, терапевтът трябва да използва чувствата, които се зараждат в него, за доброто на пациента. Да ограничи обвързването до „задържане на вниманието“ и просто „да слуша с третото си ухо“, както се изразява Теодор Райх.

Грубо казано, най-лошото, което един психоаналитик може да направи, е да се възползва от привилегията, която пациентката му дарява (ключа на подсъзнателните си мисли), както и от самата нея.

И това за малко щеше да стане. Барни усети, че таи „непрофесионални“ мисли. Защо нашата връзка — толкова интимна и нежна — да не бъде консумирана?

Защото не трябва.

Ожесточената битка между неговото То и Свръхаза му изглежда, нямаше край. Той знаеше за няколко случая, при които психиатри се бяха оженили за свои пациентки. Вярно, че те още не бяха практикуващи аналитици, но все пак…

И тогава си спомни за Андрю Химерман. О, Господи, не ми позволявай да стана като него.

Барни се опита да се убеди, че това е различно. Той искаше само да бъде с Шари до края на живота си.

Седмица след седмица той седеше там и слушаше Шари, без да си води записки, защото запомняше абсолютно всичко — до най-малката подробност.

— Първия път е най-лошо, Барн.

Това бе всичко, което успя да извлече от Брайс Уайзмън, с когото делеше кабинета и кафеварката.

— Искаш да кажеш, че и на теб ти се е случвало? — попита Барни.

— За Бога, Барни, ние не сме роботи. Анализата е успешна само ако има живо и подвижно взаимодействие. Ти отговаряш на чувствата й и тя на твоите.

— Мислиш ли, че знае какво чувствам, Брайс? — попита той.

— Сигурен съм, че знае — поне до известна степен. Но най-вероятно си мисли, че проектира собствените си чувства върху теб и всичко е плод на въображението й. В това е единственото ни спасение.

Барни поклати глава.

— Брайс, загазил съм здраво. Искам да зарежа всичко заради нея. Аз съм единственият на света, който знае какво прекрасно, мило момиче е тя.

— Освен това е красива — отбеляза Брайс. — Виждал съм я в чакалнята.

— Виж какво — възрази бурно Барни, — срещал съм всевъзможни красавици през живота си. Но ще ти кажа още веднъж, че истинската красота на това момиче е отвътре.

Той чу сигнала, който известяваше, че е време за следващия му пациент.

Уайзмън каза:

— Ще поговорим по-късно за това, Барн.

Барни се върна в кабинета си, отвори вратата и извика новия пациент, който му беше изпратен за консултация и преценка. Беше мъж горе-долу на неговите години, макар че под очите му имаше тъмни кръгове, а лицето му бе пребледняло от вътрешни терзания.

— Мистър Антъни? — попита Барни.

— Да — отвърна той, докато Барни затваряше вратата. — Аз съм д-р Антъни.

За втори път този ден Барни се ядоса на себе си. Предишната нощ бе изчел цялата история на заболяването на този пациент поне десетина пъти. Но беше толкова развълнуван от невъздържаното си поведение, че бе забравил за уникалния случай, който му се предоставяше в лицето на новия му пациент — патология, която бързо прерастваше в скрита епидемия.

Антъни бе класифициран като „повреден лекар“. Или както се изразяваха някои психиатри — „болен лечител“.

Двамата седнаха един срещу друг, разделени от бюрото на Барни. И той започна с обичайното въведение:

— Какво ви води при мен, докторе?

— Аз съм домашен лекар — започна Антъни. — Имам жена и деца, които ме обичат, макар че им отделям по-малко време, отколкото трябва. Все пак смятам, че съм доста добър баща и любящ съпруг. Искам да кажа, докторе, че външно няма причина да не съм доволен от живота си. Член съм на редакционната колегия на „Америкън Джърнъл“ и съм затрупан с материали…

Барни остави това без коментар. Нито пък зададе въпрос. До този момент не му идваше на ум какво може да липсва в живота на този лекар.

— Обичам пациентите си — продължи Антъни. — Посвещавам им се изцяло. Когато са в болницата, всяка сутрин ги навестявам, а ако имам възможност, и преди да заспят.

— Сигурно се съсипвате — предположи Барни. — Особено ако пациентите са неизлечимо болни.

Лекарят кимна.

— Страхувам се, че не мога да се отърва от проблемите си. И, честно казано, изпитвам нужда от… ъ-ъ… някаква опора, за да изкарам деня.

Той замълча, после каза притеснено:

— Вземам доста успокоителни.

Барни кимна с разбиране.

— Които сам си предписвате?

— Нуждая се от тях, докторе — отговори Антъни. — Погледнете на положението от по-широк ъгъл. Всеки от пациентите ми има семейство, което се притеснява за него. Умножете по десет — не, по двайсет — тези тревоги и ще разберете защо се нуждая… от облекчение от време на време.

След това взе да се оправдава:

— Не съм пристрастен. Контролирам се, но имам нужда от малко валиум, за да изкарам деня. Заради пациентите.

— По колко взимаш? — тихо попита Барни.

— Ами — поколеба се той, — по десет милиграма.

— Колко често?

— Няколко пъти на ден — уклончиво отвърна лекарят и погледна Барни, чието изражение показваше, че отговорът не го задоволява. — Е, може да се каже, че поемам средно около петдесет-шестдесет милиграма на ден.

— Допустимият максимум е четиридесет — отбеляза Барни.

— Да, знам.

— И тъй като действа депресивно върху централната нервна система, сигурно вече ти се отразява.

— Не, не — запротестира Антъни — Добре съм. Знам, че дозата е голяма, но не ми се отразява.

Внезапно той удари по бюрото и изкрещя:

— Аз съм кадърен лекар, по дяволите!

Барни изчака и попита кротко:

— Все още не си отговорил на въпроса ми, доктор Антъни. Какво те води тук?

— Тук съм — каза другият с усилие — по причини, които още не мога да си обясня. В неделя, не, преди две седмици, докато жена ми беше у майка си с децата… — замълча и най-после изрази проблема си в четири думи: — направих опит за самоубийство.

— Барни, ще ти кажа честно — влюбена съм във всичките си пациенти.

— Много смешно, Кастелано. Дръж се сериозно, наистина съм объркан.

— Барни, ти знаеш, че често може да се случи. Това е рискът на професията ти. Да не мислиш, че и други лекари не минават през такъв ад?

Думите й напомниха на Барни, че някои лекари се измъчват повече от него. Разказа на Лора за доктор Антъни, без да споменава името му.

— Какво тревожи този човек? — съчувствено попита Лора.

— Ще ти се стори невероятно, Лора, но проблемът е, че взема всичко прекалено навътре. Започвам да си мисля, че това е нещо като особен вид рак, поразяващ добрите лекари. Някои бронират чувствата си и се отнасят с пациентите си като касапи. И когато видя чувствителен нещастник, като този потенциален самоубиец, не мога да обвинявам другите. Начин за самосъхранение.

— Предполагам, че си прав. Ако започна да страдам за всяко недоносено бебе, ще се съсипя. Всъщност аз рано или късно наистина ще се съсипя.

— Лора — каза искрено загрижен Барни. — Хиляди пъти съм ти повтарял, че трябва да разговаряш с някого.

— Хайде, Барни, знаеш, че съм добре. Наистина.

— Така ли? Кажи ми истината. Колко валиум взимаш на ден?

Тя се поколеба и неопределено отвърна:

— Не чак толкова много. Контролирам се.

Боже, помисли си Барни, съжалявам, че отворих дума за това.

Скандалът „Уотъргейт“ беше изострил апетита на масмедиите към други подобни случаи в правителството. Хората копнееха за още едно сензационно конгресно проучване. Но Джерълд Форд бе прекалено порядъчен, за да даде храна за клюки.

Макар в известен смисъл политиката винаги да е била театър, сега тя се бе превърнала в зрелищен спорт. Най-после на хоризонта се очерта обещаваща схватка средна категория.

През 1972 година Министерството на здравеопазването, успя да забрани рекламирането на цигари по телевизията и да накара производителите да слагат върху всеки пакет предупреждение към купувачите, че тютюнопушенето би могло да навреди на здравето им. Сега, две години по-късно, здравните власти трябваше да отидат по-далеч. Този път причината беше увреждането на плода при бременни пушачки. Хората трябваше да знаят, че неосведомените жени рискуват живота на децата си.

Разбира се, тютюнопроизводителите бяха подготвени. Отбраната им бе винаги нащрек, готова да действа, щом бъде драсната първата клечка. За разлика от тях заетите сенатори в Съвместната комисия по здравеопазването трябваше да разчитат на кратките справки от сътрудниците си, за да се изправят срещу целенасочения си и по-добре подготвен противник. Освен това някои от тях бяха от щати, в които основният доход идва от тютюна.

Ветераните в Капитолия, участвали в предишната битка, седяха и разискваха със съветниците си по какъв по-ефектен начин да представят фактите, които, сами по себе си страховити, щяха иначе да бъдат погребани под изисканата реторика на опозицията. Един от младите сенатори предложи да извикат майки, които са загубили децата си като пряка последица от пушенето.

— Няма да стане, Ричард — каза председателят Том Отис, демократ от Минесота. — Адвокатите на индустриалците така ще омотаят нещастните жени, че те ще загубят дар слово. Това е работа за специалисти. Трябват ни няколко прочути лекари, които да говорят с думи под шест срички.

— Имате ли някого предвид, сенаторе?

— Естествено. Изненадан съм, че като млад баща вие не се сетихте пръв за най-известния детски лекар в света — Бенджамин Спок.

В стаята се разнесе двугласно шушукане — „Не, не, не“ се смеси с „Да, да, да“.

— Моите уважения, сър — обобщи младши сенаторът мнението на провоенно настроените сред тях. — Спок е прекалено замесен в политиката. Ще го свържат с протестите срещу войната във Виетнам.

Един републиканец го подкрепи:

— Прав е, Том. Спок е прекалено забъркан.

— По дяволите — съгласи се Отис. — Боя се, че сте прави. Какво ще кажете да го отложим до утре в девет и междувременно да видим какво ще ни предложат от Асоциацията по медицина?

Същата вечер сенаторът Отис и жена му отидоха на вечеря у Ан Хардинг — дама от хайлайфа. Там бяха и шефът на „Таим“ с жена си и един млад помощник на Кисинджър, който кавалерстваше на доктор Лора Кастелано от Националната здравна организация. Както каза Отис на колегите си на другия ден — това си беше чист късмет. Защото д-р Кастелано се оказа педиатър, специалист по заболявания на новородени.

— И чудесно запозната с проблема.

— Отново моите уважения, сенаторе — деликатно оспори Ричард Муди. — Не може да се каже, че д-р Кастелано е известна извън рамките на града.

Том Отис прикова с поглед по-младия законодател и каза:

— Мило момче, мисля, че дори новак като теб би трябвало да познава силата на масмедиите. Достатъчно е да покажем мадамата по телевизията и тя моментално става известна.

Въпреки че един спор за надписите по цигарените кутии едва ли може да се сравнява с дребните прегрешения на президента, почти четири милиона души гледаха Пи Би Ес тази сутрин. Някои от тях имаха оправдан интерес. Търговците на Уолстрийт бяха включили малките си телевизори, за да следят дали някой неочакван удар, няма да засегне цените на тютюна. Имаше и неколцина почитатели на английския език, които се наслаждаваха на великолепно подбраните думи — специалитет на защитника на индустриалците мистър Арнолд Уест[1] (често подигравателно наричан от злите езици Арнолд Южни).

Обосновката му както обикновено беше ясна и подредена. Спорът не е, каза той, дали пушенето е вредно, тъй като това могат да определят само учени специалисти, а се отнася до гражданските права… Това беше познат, но ефикасен трик — да се опази нароченият обект, като се прикрепи към някоя свещена крава.

— Това е въпрос на частна инициатива — продължи Уест, използвайки още повече патриотични фрази. — Защото в края на краищата, знаем, че пияни шофьори убиват или осакатяват безброй невинни хора навсякъде по тази безкрайна земя. Но досега предложил ли е някой пивоварниците да слагат на бутилките предупреждения, че техните напитки могат да навредят косвено на другите? Сега да се върнем на днешния въпрос — дали тютюнопроизводството трябва да предупреждава, че пушенето при бременните жени може да доведе до раждане на недъгави или мъртви деца.

Той замълча, огледа лицата около себе си, за да се увери, че го слушат, и продължи:

— Бих помолил уважаемите сенатори и депутати, както и всички в залата, да погледнат първо наляво, а после надясно. Погледнете, погледнете — подкани ги той.

Публиката, озадачена, направи това, което й казваха.

— Сега ви питам — изглежда ли съседът ви недъгав, или, болен или, знам, че е нелепо, умствено недоразвит?

Уест набра преднина.

— Уважаеми членове на Конгреса, дами и господа, статистически невъзможно е всички в тази зала, които, слава Богу, са в цветущо здраве, да са родени от майки непушачки. Това е невъзможно и аз отхвърлям всяко… не, аз приканвам към опровержение на това мое твърдение!

Шушукането в залата подсказа, че софистиката е спечелила този рунд. Уест завърши пламенно:

— Единственото, което искаме, са граждански права. Да бъдем свободни. Свободни да осигуряваме прехраната си — и сега аз говоря от името не само на пушачите, но и на хилядите хора, които обработват земята. Да не позволяваме на едно истерично малцинство да посегне на свободите, за които са се борили нашите деди, когато са изграждали тази нация.

Обърна се към председателя и каза:

— Сенатор Отис, сър, това е, което имам да кажа засега. Ще се радвам да отговоря на въпросите на вашата комисия към мен.

— Благодаря, мистър Уест — отвърна законодателят.

— Но тъй като това не е съдебен процес, нека изчакаме с въпросите, докато не чуем и привържениците на предложението, а, честно казано, аз съм един от тях. Ние считаме въпроса за медицински и затова ще се позовем на мнението на специалистите — той погледна наляво: — Бихте ли взели микрофона, д-р Кастелано.

Всички очи и електронният циклопов поглед на камерата се насочиха към Лора. Директорът на програмата усещаше добрите кадри, затова нареди в слушалките на оператора:

— Хвани само лицето на мацето и остави въпросите на Отис да се чуват отстрани.

Лора съобщи името, образованието си и сегашната си професия. Титлите „бакалавър“ и „доктор по медицина“ от Харвард може би са впечатлили зрителите от Изтока, но длъжността й като научен работник в НИЗ, свързана със съдбата на новородените, трогна целия народ. Още повече че Лора се беше подготвила не само с данни и обобщения от статистическите листове. Тя носеше нещо, което цялото красноречие и разпаленост на Арнолд Уест не можеха да заменят — снимки. („Кастелано, не забравяй, че възприятието е, визуално — предупреди я Барни, докато дълго обсъждаха участието й предната нощ. — Имаш снимки на увредени бели дробове на деца, на малки бебета, които се борят за глътка въздух в изолаторите. И се постарай да увеличиш снимките така, че да ги хване камерата. Няма нищо по-убедително от вида на болно дете.“)

И така, основното впечатление, което Лора създаде, не беше просто на стройна руса красавица, а на лекар, обясняващ какво означават снимките на екрана. Мистър Уест безжалостно я атакува:

— Дами и господа, като баща ви уверявам, че и аз както всички вас съм потресен от тези трагични картини. Но, моите уважения, мис Кастелано, извинете — мисис Кастелано или мис…

Така показа на зрителите, че самата лекарка няма деца — нещо от съмнителна важност за въпроса, но в емоционален план добро попадение.

— Може да ме наричате доктор Кастелано, ако нямате нищо против — спокойно отвърна Лора.

— Извинете, доктор Кастелано, но вие не ни дадохте потвърждение, че тези нещастни дечица са доведени до състоянието си, защото майките им пушат. Не е ли истина, че буквално хиляди такива бебета се раждат всеки ден и от непушачки?

— Да.

— Казвате, че това може да се случи и на непушачка?

— Да.

— Нямам какво повече да кажа — мистър Уест се оттегли от микрофона.

— Сега бих искала да завърша това, което аз имам да кажа — продължи Дора. — Това не е кино, мистър Уест. Това е наука. Ние нямаме каскадьори или дубльори. Ние не ретушираме снимките, за да изглеждат пациентите по-болни — тя повиши тон: — Нека ви представя някои установени данни: Бебета, родени от жени пушачки, обикновено са двеста грама по-леки от другите бебета. Когато бременните жени пушат, те вдишват различни отрови — не само никотин, но и въглероден окис. Повечето от тези отрови по плацентата стигат до бебето — тя спря, после отправи въпроса си лично към защитника на цигарите: — Питам ви, мистър Уест, бихте ли сложили някое от децата си до ауспуха на автомобил дори за секунда, да не говорим за девет месеца?

В залата се разнесе шум. Зрителите се надигнаха в креслата си.

— Знам, че времето на комисията е ценно, но нека посоча още един факт. С всяка изпушена цигара бременната жена увеличава риска да роди мъртво дете. Имам копия от тези данни за всеки член от комисията.

Победа за отбора на здравеопазването!

Този път снимката й излезе във „Вашингтон Пост“. Оказа се доста лоша, както и Лора своенравно се надяваше, тъй като се беше намръщила при срещата си с рояка журналисти, викащи: „Погледни насам, Лора!“ и „Усмихнете се моля, д-р Кастелано.“

С Барни проведоха съвещание късно вечерта.

— Добре се справи, бебчо! — рече ентусиазирано той. — Само да не си навириш носа. Не искам да позираш за „Плейбой“.

Тя се разсмя:

— Да ти кажа, Барни, наистина бях уплашена. Този Уест е страхотен. Нямах представа какви въпроси ще задава. Не ми се ще да го казвам, но ако някога ме съдят за недобросъвестност, бих искала тази лисица да е на моя страна.

— А на мен ми се ще да те бях снимал днес. Чувствах се наистина горд.

— Барни, почти всеки успешен удар, който нанесох, беше твоя идея.

— Аха, Кастелано, часовникът ми показва, че беше забравила комплексите си за около дванадесет часа. Май, това ти е рекордът?

Тя не отговори.

— За Бога, Лора, не аз подадох молбата ти в НИЗ, не съм написал и статиите ти. Ти получи най-висока оценка в курса на Пфайфър. Кога най-после ще си набиеш в главата, че си невероятна!

— Хайде, Барни, не ставай смешен. Най-голямото ми постижение досега е, че съм висока един и седемдесет и пет и съм руса.

— Нали знаеш, Кастелано, че в Калифорния вече намаляват ръста. За Коледа могат да те направят един и шейсет.

Тя се засмя:

— Лека нощ, Барни.

— И още нещо.

— Да?

— Винаги можеш да си боядисаш косата в някакъв демодиран цвят.

Ясно беше, че ще подновят стипендията на Лора. Чест правеше на директорите, че разпознаваха веднага ценните кадри. Защото Лора се движеше в кръгове, по-висши от техните и се срещаше с хора, каквито те срещаха само веднъж в годината, когато се оправдаваха с бедността си и молеха за увеличаване на фондовете.

Междувременно Лора проявяваше желание за сътрудничество и агитираше за капиталовложения в НИЗ. Толкова се ентусиазира, че направи нещо съвсем необичайно за себе си — покани гости. В недообзаведения си апартамент.

Лора не смяташе готвенето за една от многото си добродетели, затова разчиташе изцяло на мъдрия съвет на Милтън от деликатесния магазин.

Следобеда преди празненството той докара цяла кола сосове, сандвичи и сладкиши. Предвидливо попита дали стигат приборите, които, естествено, не стигаха. Така че донесе и пластмасови вилици и ножове.

— Сега си заредена. Само трябва да направиш пунша, което аз не мога, и да поздравиш гостите, което също не мога. Довиждане, успех, утре сутринта ще дойда за боклука.

— Благодаря ти, Милт! Нещо да съм забравила?

— Да. Според скромното ми мнение забравила си да се омъжиш. Приятна вечер!

Докато забъркваше огромно количество пунш (лабораторната й практика я беше приучила на точни мерки), Лора си помисли, че през целия си съвместен живот с Палмър не бяха организирали дори едно парти. Била ли е наистина омъжена?

Барни, който, разбира се, беше от първите поканени, се разсипа от хвалби:

— Това наистина е крачка напред, Кастелано.

Всъщност дори и той не улови разликата, защото празненството не беше в чест на истинската Лора, а на обществения имидж на мис Лора Кастелано, доктор по медицина.

Барни пристигна рано същата сутрин от Ню Йорк, помогна на Лора да подреди и като видя, че тя се изнервя, й предложи да направят един крос.

— С кой от гостите довечера трябва да съм особено мил? — попита я той, докато тичаха.

— С всички, Барни, защото мисля, че поканих кой ли не. Може да се съберат и хиляда човека, ако всеки дойде.

— Леле, и това ако не е събитие — хиляда лекари в една стая.

— Я стига! — предупреди го тя. — Целта на цялата работа не е да ти даде възможност да анализираш професията ни, а да видя как изглеждат колегите ми, когато са мъртвопияни.

— Добре де, и това може да се окаже поучително.

Никой никога не разбра точно колко човека се събраха в къщата на Лора и на поляната отвън. Доставките на Милтън предвиждаха петдесет. Всичко изчезна още през първия час. За щастие Лора беше предвидила, че гостите ще наблегнат на пиенето. Пуншът, чието съдържание на водка се увеличаваше, докато запасите от сок и бира намаляваха, се лееше безспирно. Малко след девет Флорънс, една от най-добрите педиатърки, се провикна към Лора през врявата:

— Лора, скъпа, всички са тук. Трябва да се чувстваш поласкана — дори и д-р Роудс е излязъл от лабораторията си за целта.

— Искаш да кажеш, че е тук? Пол Роудс, светилото на всички институти, е тук собствено лично?

Лора беше забравила, че самонадеяно остави покана в кабинета на генералния директор. И той беше дошъл. Тя огледа лицата в къщата, но не откри неговото. После излезе в градината и го видя обграден от свитата му. Той я забеляза й извика:

— Хей, Лора, чудесна вечер! Ела при нас!

Боже, помисли си тя със страхопочитание, та той е пиян. Един от най-големите умове в медицината може всеки момент да се тръшне на поляната ми.

Наоколо се тълпяха рицарите на неговата кръгла маса. Служители единствено на Бог и Роудс (и то не задължително в тази последователност), всички на средна възраст освен един, едва прехвърлил трийсетте. И въпреки топлото време всички бяха с връзки и сака. Всички освен по-младия мъж, който беше по гащета за тенис. Лора не се въздържа и го изгледа. Кой беше този, дето се осмеляваше да стои пред Пол Роудс в потен тенис екип — защото явно идваше от корта. Погледите им се срещнаха и той веднага й стана антипатичен. Беше от привлекателните мъже, мускулест, с къдрава кестенява коса, мъж, който съзнава, че е привлекателен…

— Здрасти — каза той с глас, който навярно смяташе за секси баритон. — Видях снимката ви във вестниците, но едва ли сте виждали моята, поне засега. Аз съм Маршъл Джафи.

— Аз съм Лора — отвърна тя без ентусиазъм.

— Моля ви, всички ви познаваме — нашата домакиня и красавицата на института.

— О! — каза Лора незаангажиращо. — И вие ли работите тук?

— Аз съм способен бачкатор.

— И какви са ви способностите?

— За любов? Безкрайни.

При други обстоятелства Лора би го пропъдила като комар.

— Все пак какво работите, мистър Джафи?

— Ами — бавно отвърна Маршъл — всъщност аз съм д-р Джафи. По-точно д-р д-р Джафи — доктор по медицина и философия. Впечатлена ли сте?

— Трябва ли? Почти всички тук имат двойна докторска титла. И тогава каква е двойната ви професия?

Маршъл прегърна Пол Роудс през раменете и обяви:

— Пол току-що ме свали.

— Моля?

— До юни бях микробиолог в Станфорд. Сега съм старши научен сътрудник и това означава, че мога да правя това, което ми харесва. Дори и да е подобрен капан за мишки. Но бих искал да знам вие какво искате да правя.

Нямаше съмнение, че е егоцентрик. Но беше чаровен, доколкото може да бъде чаровна гърмяща змия. И ако Роудс го беше направил старши научен сътрудник, сигурно имаше защо. Навярно защото е толкова добър, колкото казва.

— Бихте ли ме извинили, д-р д-р, но трябва да напълня чашите и на други д-р д-ри.

— Казвам се Маршъл. Не го забравяйте, Лора.

Не че няма да опитам, помисли си тя.

[1] Преведено буквално от английски „уест“ означава „западен“ — Б.пр. ↑

44.

Няма ме, Харви. Кажи му, че съм отишла на обяд.

— Но, Лора, едва девет и половина е — запротестира колегата й.

— Много важно! Кажи му, че съм огладняла рано. Само да се разкара тоя фукльо!

Харви предаде съобщението и постави слушалката. Като се върна на лабораторната маса нехайно попита:

— Какво му е на човека, Лора? Видях го у вас и ми се стори достатъчно свестен. А и предполагам, знаеш какво казват всички за него?

— Какво?

— Джафи е надеждата на Пол Роудс. Готвел го за свой приемник.

— Но той е още малък — недоверчиво каза тя.

— Да, точно това е учудващото. Не е на повече от трийсет и три.

Това е невероятно, помисли Лора, той е по-млад от мен. И продължи гласно:

— Особено с неговия детски акъл. Между другото какво ти отговори, като му каза, че ме няма.

— Че ще те потърси в кафето.

Половин час по-късно Маршъл Джафи стоеше до нея с малко хартиено пликче в ръка.

— Добро утро, Лора — весело поздрави той.

— Какво ви води насам, д-р Неотразимий?

— Ами тъй като кафето не работеше, реших, че не сте си намерили закуска, и предумах готвача Джордж да ми даде две кафета и няколко кифлички.

— Благодаря. Ще взема само едното кафе.

— Другото и без това е за мен. Навън е много приятно, искате ли да ги изпием на стълбите?

— Вижте, Маршъл, не знам за вас, но аз искам да свърша малко работа тази сутрин. Така че, ако нямате нищо против…

— Нямам, Лора. Но ако глътнете някой и друг въглехидрат, ще работите много по-добре и ще наваксате загубеното време. Освен това искам да чуя как върви работата ви.

След малко седяха отвън на мъгливото утринно слънце и закусваха кафе с кифли.

— Откъде вече знаете толкова много за проучванията ми?

— Тъй като работя с Пол — с него обсъждаме кое как върви поне по един час всеки ден. Случайно видях молбата ви на бюрото…

— И тайно й хвърлихте един поглед.

Маршъл се обиди.

— Не — каза той без обичайната насмешливост. — Може да съм арогантен, но не си пъхам носа в чужди работи. Ако щете вярвайте, високомернице, но Пол ми я даде, за да му кажа мнението си.

Аха, рече си тя, сега демонстрира влиятелност. Ще ти натрия носа.

— И какво е мнението ви, д-р Джафи?

— Мисля, че е страхотна. Не блести с изключително въображение, но е интелигентно и прагматично написана. И добрите резултати го доказват.

Лора не чу втората половина от репликата, защото се хвана за заключението, че проектът й не е чак толкова оригинален.

— Да — рече тя, за да се защити. — Но ние вече лекуваме бебета, които допреди половин година щяха да са в много тежко състояние.

— Знам, знам — запротестира Маршъл. — Аз съм баща. Оценявам тези неща.

— О! — тя не искаше да признае дори пред себе си, че последната забележка я разочарова.

— Женен съм, ако се питаш.

— Сигурна съм, че жена ти съзнава късмета си. А и ти винаги си й подръка със списъка от достойнства, ако това й убегне.

Ние не обсъждаме такива неща — гласът му бе странно глух. — Тя има мултинлена склероза.

— О, Маршъл, съжалявам — омекна Лора.

— Да — въздъхна той — и аз съжалявам. Но за децата е още по-зле. Клеър има дълги периоди на ремисия и тогава е много добре. Но когато тая проклета болест пак я нападне, те си остават без майка. За щастие намерих една старомодна бавачка и я убедихме да дойде. Иначе всички щяхме да откачим.

— А така спокойно можеш да си играеш тенис — каза Лора и се стресна от собствения си сарказъм.

Той стисна устни.

— Ти явно си си живяла спокойно и уютно. Ако искаш да знаеш, тенисът ми действа вместо успокоително. Защото, ако не изразходвам всичко, което ми се натрупва, сигурно трябва да вземам хапчета, за да го потискам. Децата разбират, че имам нужда от това, за да не откача.

Той понижи тон и каза без стеснение:

— И Клеър знае, че се виждам с други жени.

Лора не знаеше какво да мисли. Смяташе се за либерална, но фактът, че Маршъл открито „мами“ жена си, й се стори противен. И все пак откровеността му необяснимо защо я възхищаваше.

Той стана.

— Добре, докторе, почивката свърши. Да се връщаме да спасяваме света от епидемии и екземи.

— Да — отвърна Лора, все още изпълнена с противоречиви чувства. — ДО скоро, Маршъл.

Той спря и тихо отвърна:

— Надявам се да е скоро.

Този следобед тя не успя да се концентрира. Както обикновено обвиняваше се, че е била груба и криво е разбрала безочието му. Дори не се държа като професионалист и не го: попита за работата му. Добро начало, Кастелано, още няколко подобни разговора и ще станеш кротка като агънце.

Барни беше на път да се обади на Фриц Бауман и да го помоли за помощ. И все пак каква ирония! Беше постигнал прекален успех в опитите си да остане професионално резервиран. Ограничи проявите си на внимание до такава степен, че Шари само се досещаше за увлечението му, но не и колко е силно. Така той създаде идеална аналитична среда и ускори деня, в който хубавото птиче, дошло при него със счупено крило, щеше да отлети. Тя бързо възвърна артистичното си самочувствие, избраха я за дубльорка на Одета в „Лебедово езеро“ — очевидна крачка напред, макар и зад кулисите.

Без да иска, Барни си помисли, че балетът на Чайковски е още една история за обречената любов, с трагичен край. Въпреки че, заключи той, накрая влюбените се събират на земята. Не беше ли това изход за него и Шари? Не можеха ли да напуснат заедно Ню Йорк и професиите си, да отидат на някое идилично място и да живеят вечно като два щастливи лебеда?

— Брайс — каза той един ден в кафето, — ако чуеш крясъци от кабинета ми, викай линейка, защото май съм на предела на силите си.

— Пак ли тя?

— Да. Наложи й се да прекъсне лечението си. Трупата гастролира, по западното крайбрежие. Сега отиват в Европа до края на лятото. Брайс, какво да правя?

— Благодари се, че не съм ти психоаналитик. Не че щях да ти бъда по кесията — но. Ще ти дам едно семенце да го посадиш в главата си и да видим какво ще поникне.

— Да?

— Абе ти да не би да се фиксираш в момичето?

Барни се — засегна.

— Защо мислиш така?

— По-важно е ти какво мислиш.

В този момент и двамата ги повикаха.

— Е — усмихна се колегата му. — Да се връщаме в рудниците.

— В Лудниците ли каза, Брайс?

— Не, но е все тая.

Още като влизаше в кабинета, Шари Леман му се стори някак променена. Беше се обадила от крайбрежието да си запази час на път за Лондон.

— Чувствам се прекрасно, д-р Ливингстън — обяви тя. — Не знам как мога да ви се отблагодаря. Вие ми дадохте, как да кажа, втори живот.

Значи съм й майка, кисело помисли Барни.

— Мисля, че от другата седмица няма да идвам повече — добави усмихнато тя.

— Знам, трупата заминава за Европа.

Да, но аз оставам.

Чакай, Ливингстън, каза си той, не всичко е загубено. Може би тя оставя мен — лекаря, за да дойде при мен — мъжа.

— Не съм си и помисляла, че може да ми се случи нещо подобно — продължи тя възбудено. — Не ми е в стила. Досега винаги са ме привличали мъже като Лелънд, които ме третираха като парцал. Но сега благодарение на вас опознах себе си по-добре и знам, че не бих направила пак тази грешка.

Барни чакаше. Новината щеше да е или много, добра, или много лоша. И в двата случая щеше да се държи на положение.

— Кенет е различен.

— Кой?

— О, толкова съм развълнувана, че не започнах отначало. Влюбена съм. Като че ли е за първи път. Вече знам, че онова с Лелънд не беше любов. По случайност той е лекар — професор по неврология в Санта Барбара. — Кенет Елавър, чували ли сте за него?

— Ъхъ — каза Барни.

— Знам, че ме мислите за припряна. Но, докторе, Кен и аз бяхме всеки ден заедно през последните шест седмици. Според разписанията, или както там им викате, на психиатрите, това може и да е малко, но аз наистина мисля, че го познавам. Би ви харесал. В много неща ми напомня за вас.

Барни се запита: „Защо се хвърля на маргарина, когато може да яде истинско масло? А аз се топя, ли топя.“

За момент се умълчаха.

— Докторе? — попита Шари. — Бихте ли ми отговорили само на един конкретен въпрос? Моля ви! Кажете ми дали постъпвам правилно.

Добре, че съм обучен, помисли Барни, та мога да прочета от учебника прощалната реч.

— Ако наистина сме постигнали нещо — каза той, — трябва да можете сама да решите кое е правилното за вас, като се допитате до себе си. В края на краищата целта ни беше да станете самостоятелна, а не зависима от мен. Ако сте сигурна…

— Да, да — бързо отвърна тя. — Но се радвам, че не сте раздвоен… — спря и каза извинително. — Не исках да кажа раздвоен, имах предвид да се съмнявате в моята преценка.

Все още им оставаха няколко минути. Барни се изправи и каза:

— Винаги съм ви смятал за зрял човек, който е имал нужда само от малко, да я наречем психологическа, помощ след лош удар.

Подаде й ръка.

— Успех, мис Леман.

— Докторе, против правилата ли е да ви целуна?

Преди да отговори, беше вече късно. Тя го млясна по бузата. И излетя от живота му.

Любовните истории на Барни и Лора като че ли седяха на двата края на люлка — когато тя беше горе, той беше долу и — обратното. „Кофти“ едва ли е най-точната дума за настроението му тази вечер. „Потънали гемии“ е по-вярно или може би — „погребално“.

— Кастелано, май нямам сили да продължавам — каза той мелодраматично. — За какво ми е да живея без Шари?

— Заради книгата ти, например — предложи тя. — Дори можеш да включиш тази сърцераздирателна история.

— Така ли? Как?

— Ами ако пишеш за риска от увлечението по пациенти.

— Не, благодаря, ще оставя това на сърдечната ти приятелка Грети. Как е тя, между другото?

— Процъфтява в Хюстън според последните новини. Дори е асистирала при трансплантация.

Барни веднага съжали, че попита, защото споменаването на Хюстън му напомни къде не е Бенет. Една нищо и никаква Грети, да подскача весело нагоре по професионалната стълбичка, докато най-добрият му приятел се мъчи сред вятъра и дъжда на Кеймбридж. А доколкото разбираше, общественият живот на Бенет не беше на висота. („Пречиствам се, Барни — беше му казал той. — Използвам яд вместо амфетамини, за да не заспя. Всъщност вземам допълнителни часове, за да завърша за две вместо за три години. Мразя правото, защото те учи как да убедиш хората в твоята версия, която може и да не е вярната. В медицината поне живият си е жив, а умрелият умрял. Тук биха свикали бутафорен процес, за да реши съдът.“)

— Там ли си, Барни? — попита Лора. Гласът й го откъсна от мислите му.

— Извинявай, Кастелано, мислех за един пациент.

Той смени темата.

— Не може ли да говорим за нещо весело?

— Ами, първо, обещавам ти, че до един месец ще си забравил възлюбената си пациентка и ще си луд по някоя нова мадона.

— Това е интересно. Наистина ли мислиш, че си падам по „недостижими“ мадами?

— Честно ли да ти отговоря, Барни? Или да ти го спестя?

— Мога да го понеса. Ти мислиш, че аз, без да искам, хлътвам по жени, които не са за мен.

— Откакто те напусна Емили, доста пъти те зарязваха. Мисля, че те е страх да не се опариш пак.

— Виж какво, Лора. Това не ми харесва. Май започваш да ми гледаш душата на рентген. Това си е моя работа.

— Не се притеснявай, Барни, и аз имам достатъчно причини да ме критикуваш. Например Маршъл Джафи.

— Кой, по дяволите, е той?

Тя му разказа. На Барни цялата работа му се струваше бита карта.

— Не знам ти какво оправдание имаш, но той не е свободен. Не си ли поумняла достатъчно, че да оставиш женените мъже на мира?

— Барни, знаеш ли, че във Вашингтон съотношението между свободните мъже и жени е пет крави на един бик?

— А ти знаеш ли, че си десет пъти по-добра от обикновената „крава“? Ако се вземеш в ръце, можеш да си направиш цяло стадо.

— Но, Барни, аз го харесвам. Какво да направя? Не исках, но наистина…

— … ми е жал за него?

Тя не отговори. Защото трябваше да признае, че и това е вярно.

— Виж, Кастелано, и на мен ми е жал за него. Обаче аз се тревожа за теб и не виждам какво ще спечелиш, ако се вържеш.

— Барни, вече прехвърлих двайсет и една. Няма нужда да се грижиш за мен.

— А кой, ако не аз?

— Той е много привлекателен — вметна тя ни в клин, ни в ръкав.

— Знам, знам, видях го на коктейла.

— В тази навалица?

— Не е трудно да забележиш единствения човек по гащета. Не ти ли се струва малко нахално?

— Е, все пак — рече тя полушеговито. — Той има хубави крака.

— Аз също, но не ходя у Фриц Бауман по шорти.

— Освен това е един от най-умните мъже, които познавам…

— Както самият той често ти казва.

— Да, доста е влюбен в себе си, но пък аз компенсирам.

— Искаш да кажеш, че сте като мистър и мисис Джак Спрат — той е прекалено самоуверен, а ти прекалено неуверена?

— Нещо такова.

— Не забравяй, че те поне са женени. Извинявай, Лора, но тая работа не ми харесва.

— Но на мен пък ми харесва да съм с него, Барни. Той е мил по особен начин. Все пак по-добре от нищо.

— Добре тогава. Нека пак ти разбият сърцето! Опитваш се да се качиш по ескалатор, който върви надолу. Или ако използвам спортния термин: виждам резултата като нула на нула. Затова между геймовете се опитай да помислиш докъде ще си я докарала след, да речем, пет години.

Мълчание. Дали беше спечелил точка?

— Знаеш ли — каза Лора учудено, — никога не съм си правила илюзиите, че ще продължи и наполовина толкова дълго.

Но тя знаеше какво има предвид той. Женският биологичен часовник отмерваше края на нейната плодовитост. Скоро щеше да е безсмислено да се притеснява, че може да забременее.

Я стига си се самосъжалявала, Кастелано, кой знае какво ще стане след пет седмици, да не говорим за пет години.

Лора постигна нещо като вътрешно равновесие. Тя и Маршъл имаха стабилна, макар и непълноценна връзка. Вечеряха в нейния апартамент един-два пъти седмично (той я учеше да готви), преди това понякога играеха тенис (и на това я учеше). Водеше я на театър или мач, когато програмите им съвпадаха. И тя беше доволна. Или поне не се надяваше на повече.

Маршъл имаше амбицията да е най-добър във всичко! Когато решеше, че ще е номер едно, нищо не можеше да го спре. Но той не се занимаваше с наука само заради наградите. За него беше важно да види резултати от идеите си. Искаше да направи открития в биоинженерството, за които да го благославят цели поколения.

След осеммесечна работа с Роудс усети, че им остава още малко.

— Тази ще е, Лора. Годината, в която ще надвием рака.

Докторите Роудс и Джафи и екипът им в института приключваха петгодишно сътрудничество с професор Тойво Карвонен в Хелзинки и неговия екип в болницата на университета в Мейлахти. Те правеха последни проверки на съвместно разработения метод за предизвикване на клетъчна диференциация и недостиг на онкогени.

Можеш ли да си представиш, Лора. Вижда се краят на петгодишната работа. Още минута да издържим до края на полувремето и бием.

Стаята просто сияеше, озарена от ентусиазма му.

— Ще ги спипаме тия злокачествени тумори. Не е ли фантастично!

— Нямам думи, Марш. Мисля си само за пациентите, които съм загубила. След колко време ще започне да се прилага?

— Три години, а може и две, ако имаме късмет. Боже, иска ми се да извикам, така че целият свят да чуе!

Маршъл живееше чрез проекта си.

— Можем да произвеждаме синтетично вещество на безвредни за клетката нива. Не е ли страхотно!

Лора изпитваше допълнителна радост и задето той й говори като на равен по знания. Може би използваше жаргон, за да се изфука, но тя поне го разбираше.

Лора прие неопределеното си положение на полусъпруга. Маршъл без стеснение я придружаваше из института. И все пак тя се замисляше как ли любовникът й и Роудс прекарваха вечерите в Хелзинки, където, както всеки знае, нощите са много, много дълги. Но в края на краищата той й беше казал да не очаква повече от това, което е в момента. Призна й, че е готов за деня, когато тя ще му каже, че си е намерила нормален съпруг. Тогава ще се оттегли с достойнство. Това още повече я привързваше към него, защото й даваше още един повод да му се възхищава — щедростта му.

Веднъж я покани да го придружи в едно от пътуванията до Финландия. („Толкова е чисто там — хиляда и осемстотин езера и нито едно замърсено.“) Той предположи, че, докато двете големи момчета обработват данните, те ще си откраднат един-два дни за ски.

— Не мога да карам.

— Ще те науча, Лора. Аз съм най-добрият инструктор, който можеш да си представиш.

— Да. И първият ми мъж казваше така.

Разговорът се измести към друга тема. Макар че Лора се опита да скрие смущението си, когато спомена за първия си съпруг, тя знаеше, че непредпазливо показва нещо, което Маршъл със сигурност е забелязал. Но той никога не го спомена.

Късно една вечер Маршъл я събуди по телефона. Беше обзет от паника.

— Лора, трябва ми помощ!

— Какво има?

— Скот, осемгодишният, вдигна такава температура, че живакът ще изскочи. Можеш ли веднага да дойдеш?

Тя беше достатъчно разсънена, за да усети шока.

— Марш, разбираш ли за какво ме молиш?

— Лора, сега не е моментът да играем по правилата. Въпросът е на живот и смърт. Детето има нужда от специалист.

— Тогава го заведи в болницата — извика тя объркана и ядосана.

— Лора, ти ще дойдеш по-бързо, отколкото аз ще го заведа там, а и покрай всички бюрократични тъпотии той може и да умре.

Маршъл млъкна, но и в мълчанието му се усещаше молба.

— Добре — въздъхна Лора. — Идвам.

— Слава Богу. Бързай, моля те! Знаеш ли пътя?

— Знам много добре къде живееш, Марш — отвърна тихо тя.

Колата изтрещя, когато я подкара към шосе 15. Макар че увеличаваше скоростта, Лора се опита да сложи спирачки на чувствата си. Слушай, ти си педиатър и това дете е болно! Какви са чувствата ти към родителите му, няма значение. Това е спешен случай! Продължи да си го повтаря като на хипнотичен сеанс, за да издържи. За да не се задуши.

Домът на Джафи беше в Силвър Спринг точно до околовръстното шосе, но последните осемстотин метра се караше по неасфалтиран и тъмен път. Въпреки това Лора не намали скоростта.

Спря рязко пред бялата двуетажна къща с малка полянка отпред и пощенска кутия с надпис „ДЖАФИ“. Това беше единственото жилище, което светеше. Излезе от колата и посегна за чантата си. Силуетът на Маршъл се очертаваше на входа.

— Господи, благодаря ти, че дойде толкова бързо! Никога няма да го забравя, Лора, наистина…

Тя кимна мълчаливо и влезе.

На горната площадка я зяпаше ококорено пет-шестгодишно момче по пижама с картинки.

— Ей, тате! — извика то разтревожено. — Ти каза, че си извикал доктор. Тя коя е?

— Тя е доктор, Дони — успокои го Маршъл. — Сега бягай в леглото и я остави да прегледа Скот.

Лора бързо се изкачи по стълбите, опитвайки се да изглежда невидима, и се втурна през отворената врата на спалнята. Маршъл вече беше завил детето с мокри кърпи. Тя приближи до леглото и тихичко каза на трескавото момче:

— Аз съм доктор Кастелано, Скот. Знам, че ти е много топло. А боли ли те някъде?

Детето бавно завъртя глава. Погледът му блуждаеше.

— Кога за последен път му мери температурата?

— Преди около пет минути. Беше около четиридесет и един градуса.

Лора докосна горещото чело на момчето:

— Така изглежда. Иди в кухнята, и донеси много лед. Имате ли някакъв спирт за разтривки?

— В банята на Клеър. Ще го донеса.

Маршъл излезе бързо. Загорялото му лице сега беше бледо.

Лора се обърна и погледна пациента си. Приличаше много на баща си. Пипна лимфните му възли — бяха силно подути, после го преслуша. Не чу нищо друго, освен учестено сърцебиене, значи проблемът не беше в дробовете. На неговата възраст температурата можеше да означава ендокардит — възпаление на сърдечната мембрана, но това беше само предположение. Най-важното сега беше да свали температурата.

— Извинете, докторе — чу се женски глас от вратата.

Лора се извърна и видя пълна жена на неопределена възраст в кариран халат. Тя носеше запушено шише.

— Доктор Джафи каза, че ви трябва спирт.

Лора кимна и се приближи, за да го вземе. Преди да успее да благодари, жената заговори:

— Аз съм мисис Хендерсън. Мога ли да ви помогна? Моля ви, докторе, всички се чувстваме толкова безпомощни!

— Ще ни трябват много кърпи за лице.

— Да, веднага.

Жената изчезна. Миг след това влезе Маршъл с кофа лед. Малкият Дони го следваше с купичка, в която имаше едно-две парчета.

— Стига ли? — пое си дъх Маршъл.

— Ще трябва да стигне. Сега бързо напълни ваната със студена вода.

— Какво? Това няма ли да предизвика шок? Сърдечна криза или…

— Маршъл! — сопна се Лора. — Или ми вярваш, или не. Ако искаш сам да си лекуваш семейството, моля. Но не смей да ме апострофираш!

Отрезвен, Маршъл се втурна към банята, за да напълни ваната. После помогна на Лора да съблече Скот и да го пренесе.

— Ей! — изписка Дон. — Какво правите с брат ми? Той ще замръзне там.

— Млъкни, Дон! — викна баща му. — Ще правим това, което казва лекарката.

Лора се обърна към изплашеното момче и меко му рече:

— Много ще ни помогнеш, Дон, ако донесеш малко лед.

Но мисис Хендерсън вече беше там с кофата.

— Благодаря. Д-р Джафи и аз ще сложим Скот във водата, а вие с Дон пускайте парчетата лед около него — тя пак се обърна към малкия и се усмихна: — Но не по главата на брат ти.

Страхът на Дони веднага премина в хилене. Да пуска лед във ваната на брат си, изглеждаше забавно. Скот тихо изскимтя, когато го слагаха в ледената вода. Докато лежеше вътре, Лора го огледа за някакви външни симптоми.

— Колко дълго, Лора? — разтревожено измънка Маршъл.

Лора каза на мисис Хендерсън:

— Извинете, но съм оставила термометъра в спалнята. Бихте ли…

Жената го донесе за миг. Лора премери температурата на Скот. Най-после каза на Маршъл да го извади, изсушиха го и го занесоха в леглото.

— Но, Лора, нали видя, че още има температура?

— Трийсет и девет е достатъчно ниска. Престани да ми даваш акъл!

В стаята мисис Хендерсън и Дон изпълняваха задачата на Лора — леко мокреха Скот със спирт, за да свалят температурата. Лора и Маршъл стояха на входа.

— Какво е според теб?

— Ще му взема кръв и ще я изследвам сутринта. Това е най-доброто решение — погледна го и заключи: — Не ми изглеждаш много успокоен.

— Притеснявам се, Лора. Ами ако е ревматична треска?

— Не мисля.

— Сигурна ли си?

— Може ли някой да е напълно сигурен? — попита го тя раздразнено. — Маршъл, толкова ли отдавна не си бил в болница, за да си забравил, че не сме всемогъщи?

Той наведе глава и се почеса по врата.

— Извинявай, Лора, но ако беше твоето дете… — той не довърши изречението.

— Знам — тихо каза тя. — Всъщност лекарите са най-истеричните родители. И ти не си изключение.

— Извинявай, извинявай! Шашнах се. Не искам да те насилвам, но все пак какво мислиш, че е?

— На неговата възраст би могло да е възпаление на тъканите или детски РА.

— Какво, ревматичен артрит ли?

— А, значи помниш това-онова от училище. Ако се окаже артрит, не е опасно за дете на неговите години.

— Други предположения? — нервно попита Маршъл.

— Я слушай! — ядоса се Лора. — По това време не мога да определям диагнози. Най-вероятно не е нещо сериозно от рода на бактеремия. Просто ми повярвай, че е добре. Междувременно му давай от детския тиленол през четири часа.

— Аспирин може ли? — намръщи се той.

— Не, Маршъл. Той има връзка със синдрома на Рейес при децата. Тиленол, а ако искаш детето ти да взема долнопробни хапчета, повикай си друг лекар. Което ми напомня — ти нямаш ли си педиатър?

— Да, почти. Но бих му се доверил само ако трябва да ми отрови бръшляна.

— Обади ми се утре в кабинета, ще ти дам имената на някои добри педиатри — обърна се към другите: — Спокойно, Скот, ще се оправиш. Мисис Хендерсън, Дони, благодаря ви за помощта! Сега е време всички да си лягаме.

Спасението беше близко. Но тъкмо прекосяваше коридора, една врата се отвори и много бледа, слаба жена в розова копринена роба се подпря несигурно на стената и попита едва чуто:

— Ще се оправи ли, докторе? Ще оздравее ли детето ми?

— Ще оздравее. Не се тревожете, мисис Джафи.

Тя се обърна и тръгна по стълбите, но слабият глас я повика:

— Докторе! Много мило беше, че дойдохте в този час. Маршъл и аз сме ви много благодарни.

Лора кимна и продължи, без да продума. Влезе в колата, сложи ръце на кормилото и отпусна глава върху тях.

— Боже мили! За каква се мисля?

Още чуваше тежките, раняващи думи: „Ако беше твое дете.“ Мислите се блъскаха в главата й, докато караше по пътя. Но въпреки че част от нея го искаше, не се хвърли със сто и петдесет километра в час от някой мост.

45.

Барни се опита да я убеди.

— Кастелано, хиляди пъти съм ти казвал, че си се заплела в нещо неразрешимо. Къде ти е самочувствието? Не мислиш ли, че заслужаваш пълноценна връзка?

— Той казва, че ме обича, Барни — опита се да протестира тя.

— Сигурен съм, че те обича. По негов си начин. Вероятно те възприема като романтичния вариант на бърза закуска. Проблемът е, че ТИ не се обичаш. Защо не поговориш с някой психоаналитик.

— Като Андрю Химерман ли? — пошегува се тя. — Тъкмо хем ще се анализирам, хем ще го ударя на живот.

— Глупости! — възрази той. — Грети ти е създала грешна представа за него.

— Сега разбирам, че си се присъединил към върхушката и се застъпваш за един от вашите — върна му го тя.

Барни умираше от желание да й каже за срещата си с Химерман и истинската версия на „прелъстяването“ на Грети. Но не можеше. Това беше професионална тайна. Затова приключи спора:

— Ще ти намеря някой от добрите, Лора.

— Хубаво. Обаче искам да е рус. За да ми влезе в положението.

Затвори телефона, доволна, че спечели битката. А всъщност битка ли беше? Нима най-добрият й приятел не се грижеше за интересите й? Потисна желанието да му звънне пак. Вместо това се обади на Маршъл, който още работеше в лабораторията си. Той се зарадва да я чуе.

— Наистина се чувствах зле — призна й той. — Ще ти звънна след половин час.

Ето, помисли си Лора, той има нужда от мен. Желае ме, следователно ме обича. Не е ли това най-важното?

Маршъл бе имал ужасен ден. Първо, секретарката на отдела се обади, че е болна — пак някоя от нейните психосоматични болести („Мисля, че чете наръчника на Марк през свободното си време“ — присмя й се веднъж Лора) и, второ, извикаха го в училището на Дони, защото пак се бил държал „като палячо“. И за да се съсипе окончателно настроението му, като се върна в лабораторията, не откри в следобедната поща коректурите на статията на Роудс-Карвонен, която щеше да съобщи откритието им на научните среди.

И така, неспособен да се концентрира, той отиде до тенисклуба и направи партньора си на пух и прах. Когато се прибра вкъщи за вечеря, все още не можеше да потисне раздразнението си. Затова Дони с право се оплака:

— Тате, хич не е хубаво, като си ядосан през цялото време. Не може ли да ядем само с мисис Хендерсън?

Много добре! Днес му вървеше на всички фронтове. Клеър спеше, когато се качи да я види, и нямаше изгледи да се събуди до сутринта. Чувствайки се безполезен вкъщи, Маршъл се върна в лабораторията. Там нямаше никой и това още повече го обезсърчи.

Малко след десет иззвъня телефонът. Беше Лора.

— Слушай — предложи й той. — Хайде да се чакаме на паркинга и да отидем някъде с колата.

Тя прие с готовност.

Маршъл отиде в банята, изми си лицето, погледна косата си в огледалото и се запъти към стълбите. Стигна до площадката и видя, че в кабинета на директора свети. Реши да каже лека нощ на Роудс. А можеше и да спечели някоя точка от това, че работи до късно. Почука по дървената рамка на остъклената врата. Отговор не последва. Той почука пак, натисна дръжката и вратата се отвори. Влезе колебливо и тихо се обади:

— Пол, тук ли си? Аз съм, Маршъл. Има ли някой?

Погледна във вътрешния кабинет. Лампите светеха, върху бюрото имаше разпилени документи. Роудс сигурно бе отишъл да глътне въздух. Ще го почака малко.

Не можа да устои на изкушението да седне на директорския стол, който след една година се надяваше да стане негов. Освен това, дори и Пол да го видеше с крака, вдигнати върху бюрото, Маршъл знаеше, че шефът има чувство за хумор. Всъщност взаимоотношенията им бяха като между баща и син. Седна на трона и се облегна: „Здравейте, поданици, аз съм вашият нов директор. Крал Джеф започва трийсетгодишното си управление. Който иска, може да целуне пръстена от завършването на Станфорд.“ Наслаждаваше се на фантазиите си. А какво ли ще стане после, попита се той. Може би ще се обадят от Белия дом или ООН? Или ще получи покана да говори пред Конгреса? Роудс беше получавал много такива. „Чудя се какво ли работи тази вечер?“ Изкушението надделя и той си позволи да хвърли един поглед. И добре, че го направи. Защото върху бюрото лежаха коректурите — същите, които Маршъл трябваше да получи. Взе един лист и потърси някой абзац, писан от него. Боже, името ми го има някъде в тази решаваща статия! Въодушевено разрови листата, за да открие заглавната страница. Трябваха му няколко минути, докато я намери, обърната с лицевата страна надолу. Някъде след Роудс и Карвонен (или Карвонен и Роудс — знаеше, че бяха спорили за това) ще го има и неговото име като знак за скромното му участие.

Той се облегна на стола и си пое въздух. Статията бе предвидена за първа страница. Простото й заглавие противоречеше на огромната й важност: „Използване на биоинженерството за унищожаване на онкогени. Нов подход“. И ето го, притиснато между Ашър Айзък и Джеймс П. Лоуъл, Маршъл Джафи, доктор по медицина, доктор по философия. Той се взря в буквите, вкусвайки опияняващото задоволство от себе си.

Тогава забеляза нещо. Липсваше името на Сирий Такало. А къде е Яако Фредриксен, с когото бе прекарал много дълги фински нощи. По дяволите, Яако се занимаваше с проекта много преди него. Носеше се слух, че той е бъдещият приемник на Карвонен — чест, която напълно заслужаваше, тъй като шефът му никога нямаше да успее да определи структурата без насоките на Яако. Всъщност, ако се съдеше по коректурите, Финландия не съществуваше — поне в научната медицина. Защото липсваше дори името на Тойво Карвонен — бащата на целия проект.

Отначало Маршъл просто не можа да повярва, че Роудс, този уважаван човек, е способен на такава отвратителна измама. Но друго обяснение нямаше. Кучият му син се мъчеше да обере сам лаврите.

Изведнъж чу стъпки. Пол се връщаше. Размърдай си задника, Маршъл, каза си той. Остави коректурите и обърни заглавната страница. Изчезвай колкото се може по-далеч от бюрото! Рефлексите на тенисист му помогнаха. Докато Роудс отвори вратата, Маршъл вече стоеше до стената и се любуваше на снимките на шефа си с разни знаменитости.

— Охо, Марш — весело каза директорът. — Какво те води насам толкова късно?

— Имах кофти ден, Пол — пресипнало отвърна той.

— Искаш да поговорим ли?

— Не, благодаря! Много мило да…

— Нищо, нищо, нямам спешна работа. Състоянието на Клеър ли се влоши? — съчувствено попита Роудс.

— Не, не. В момента е доста добре. Не знам дали си забелязал, но ме нямаше цял следобед.

— Хайде, Маршъл! Тук не водим отчет за времето. Нещо с момчетата ли?

Маршъл кимна.

— Директорът казва, че Дони не се държи добре. Мисли, че е реакция на, е… положението вкъщи — Гласът му заглъхна. — Извинявай, Пол, Лора ме чака на паркинга. Ще се видим утре.

— Добре — усмихна се директорът. — Иди да си починеш.

— И ти. Не се преуморявай.

Лора беше включила отоплението в колата с пълна сила.

— Давах ти още две минути. Защо, по дяволите, се забави толкова?

— Лора — каза той със странна нотка в гласа. — Трябва да говоря с някой.

— Имаш ли конкретен човек предвид?

— Ей, сериозно е! Имам нужда от съвета ти.

— Тогава съветът ми е да отидем вкъщи и да си отворим една бутилка.

Той сви рамене и неадекватно поклати глава.

— Имаш ли нещо против да оставя колата тук и да се кача при теб?

— Не, разбира се! Качвай се и разказвай!

Лора беше толкова изумена, че едва се концентрираше върху пътя.

— Господи! — възкликна тя. — Май всички лекари са дълбоко в себе си егоцентрици.

— Аз знам, че съм — каза Маршъл. — Но не съм клептоман. Разработките на Тойво бяха основните в проекта. Той практически бе разшифровал онкогена и двамата заедно работиха върху антителата. Пол съсипва не само кариерата, но и живота му.

— Съгласна съм. Въпросът е какво можеш да направиш ти?

Пътуваха мълчаливо, докато Маршъл не разплете една нишка от мрежата на мислите си.

— Знаеш, че, ако изпортя Роудс, ще трябва да се простя с института.

— Знам.

— И то не само във Вашингтон. Той е в състояние да ме съкрати от всички университети в страната. Всяко лято чете лекции дори в Австралия. Което означава, че и там ще съм персона нон грата.

Лора проговори чак когато наближиха жилището й:

— Ще те излъжа, ако не ти кажа, че ще си сложиш главата в торбата. Но това, което прави Роудс, засяга не само институтите, но и всеки учен в страната. Трябва някак да го спреш.

— С цената на професионално самоубийство. И загубването на шанса си за Стокхолм след време. Лора, имам две деца и болна жена. Безработицата няма да плаща на мисис Хендерсън.

Тя го погледна и попита:

— Какво всъщност очакваш да ти кажа?

— Лора, уважавам мнението ти повече от на когото и да било друг. Какво щеше да направиш на мое място?

— Мисля, че щях да го разоблича, Марш — тихо отвърна тя.

Докато се качваха по стъпалата към апартамента й, той я попита:

— Никога ли не си правила компромис, за да си спасиш кожата?

— Не, не мисля.

— Ами мъртвото бебе в Торонто?

— Вдигнах скандал на шефовете в службата — гордо отвърна тя.

— Но не каза на майката, нали?

Лора спря пред вратата. Той имаше право. Тя беше казала на капитана, но не бе разклатила кораба. Никой не осъди болницата за тази грешка и те я прикриха.

— Прав си — призна тя. — Освен това имаш и семейство. Защо просто не се обадиш на Тойво и не го оставиш сам да реши? В края на краищата това е негов проблем.

Маршъл погледна часовника си.

— Почти полунощ е. В Хелзинки е около седем сутринта. След час ще е в лабораторията си.

Седнаха в кухнята, без да говорят, и с растящо нетърпение следяха как стрелките на часовника се приближават към един часа. Най-после стана време. Лора погледна Маршъл. Той се изправи, пое дълбоко въздух, за да се успокои… и набра четиринайсетте цифри.

— Ало, обажда се Маршъл Джафи от Вашингтон. Аз…

— Не ми казвайте — прекъсна го финландецът. — Мога да се досетя. И аз съм ядосан.

— За какво става дума? — обърка се Маршъл.

— Обаждате се за коректурите, нали?

— Ъ-ъ, да.

— Значи и вие не сте ги получили? Мислех да се обадя на оня надут издател в Харвард и такова конско да му дръпна!

— На ваше място не бих го направил — нервно го предупреди Маршъл. — Вече се свързах с човека и днес очаквам един екземпляр.

— Защо се е забавил? Не е ли достатъчно важно? За Бога, само да се бях обадил в Лондон, и в „Скалпел“ щяха да я отпечатат дори само срещу честната ми дума.

— Знам, Тойво, знам. Но има един малък проблем…

— За какво говорите?

— Ами всъщност хвърлих поглед на коректурите, поне на първата страница.

— Да?

Маршъл погледна Лора, сякаш казваше: „Мога ли да се справя наистина?“ После се стегна и изстреля в слушалката:

— Няма имена на финландци, Тойво.

— Какво! Това шега ли е?

— Бих искал да е, но преди няколко часа видях единственото копие. Не се споменава участието на никой от вашия институт, включително и вашето.

Друга пауза. Този път, защото прочутият учен от Мейлахти не намери думи. Професор Тойво Карвонен беше учен и като такъв правеше изводи само от обосновани факти. А това, което току-що чу, изглеждаше неоснователно, дори невероятно.

— Маршъл, познавам Пол от повече от двайсет години. Той е чудесен човек. Защо, за Бога, ще прави тази глупост?

— Господи, Тойво, и аз не мога да го проумея! Мислите ли, че щях да се обадя, ако не бях видял доказателствата със собствените си очи?

Реакцията на Карвонен изненада Маршъл.

— Мили Боже! — прошепна той като родител, който е открил, че детето му е било непослушно. Маршъл очакваше водопад от епитети на различни езици. Но такъв не последва. Единствено искрената благодарност на финландеца: — Маршъл, постъпката ви е много смела! Знам какъв риск поемате. Мога ли да направя нещо за вас?

— Ами — сериозно отвърна той. — Сигурно ще ви моля за работа. Съжалявам, че трябваше да ви кажа такова нещо! Какво ще правите?

Карвонен се замисли.

— Вижте, трябва ми време. Там сигурно е много късно. Поспете, а аз ще ви се обадя сутринта.

— Не в института, Тойво. Мисля, че е малко опасно.

— Така е. Мога ли да звъня у вас?

Маршъл погледна Лора.

— Всъщност аз съм у една приятелка. По-добре се обадете тук — после бързо добави — Тя също е лекар, колега от НИЗ.

— Няма нужда да ми обяснявате — с разбиране отговори Карвонен. — Знам за положението ви. Сега почивайте.

Маршъл затвори и прегърнал Лора, влезе в хола. Седна на канапето, облегна назад глава и промълви:

— Боже, пред теб е един учен, когото скоро ще изритат. Мислиш ли, че приятелят ти Милтън ще ме вземе в деликатесния?

— Нека не избързваме — рече тя и се наведе да му свали обувките.

— Какво, по дяволите, правиш, Лора? Аз съм в паника, на ръба на нервен шок. Надявам се не искаш да…

— Отпусни се, Маршъл, искам само да поспиш. Утре те чака тежък ден.

— Лора — сгуши се той. — Чакат ме тежки дни през следващите трийсет години — протегна се да я целуне и промърмори: — Какво щях да правя без теб!

„Сигурно щеше да преуспееш“ — каза си тя, вече съжалявайки, че го насърчи да бъде герой.

Погледна го. Той спеше.

46.

Когато се събуди, Маршъл вече крачеше из гостната.

— Добре ли си? — попита тя.

— Разбира се! Като изключиш, че съм направо дрогиран, откачил и тотално неадекватен, чувствам се много добре.

— Не се бой, Джафи! — прегърна го тя. — Справедливостта ще победи.

— Наистина ли вярваш в това?

— Вярвам в теб! — тя се опита да скрие собствената си тревога.

Маршъл събра сили да действа.

— Виж сега, ще трябва да намина през къщи и после да се помотая из института, така че всеки да види невинната ми физиономия.

После с неудобство я попита:

— Имаш ли нещо против да почакаш тук, докато Тойво се обади?

— Ами моята невинна физиономия?

— Не се безпокой, Лора. Никой няма и най-малката представа, че знаеш за това. Можеш да кажеш, че си болна или нещо подобно. Ако получиш важни новини от Тойво, ела в кабинета ми и ще се поразходим.

— Маршъл, страх ме е — призна тя.

— Мен също. Вече съжалявам, че се правих на Джордж Вашингтон. В крайна сметка проблемът си е на Карвонен. Ако намеря безопасен телефон, ще ти се обадя.

Той я прегърна нежно и тръгна. После рязко спря и се обърна.

— Ако снощи съм забравил да ти кажа, че те обичам, казвам ти го сега.

Отиде си и остави Лора да крачи напред-назад като разтревожен баща пред родилното. Изведнъж телефонът иззвъня.

— Имам много лоши новини, Лора — Маршъл се обаждаше от улична кабина. — Той обади ли се?

— Не.

— Тогава всичко е свършено. Роудс току-що обяви пресконференция и коктейл за днес следобед. Все пак, ако Тойво се обади, кажи, че сме направили каквото сме могли.

Лора объркана остави слушалката. Тъкмо тръгна към балкона да глътне свеж въздух и телефонът пак иззвъня. Втурна се към него.

— Да? — попита задъхано.

— Ало — обади се далечен глас. — Тук е Карвонен. Правилно ли съм набрал?

— Да, професоре, аз съм колежка на Маршъл.

— Чудесно. Моля ви предайте му, че съм се погрижил за всичко.

— Не разбирам. Маршъл току-що се обади, че Роудс свиква пресконференция за днес следобед.

— Знам, знам — любезно отговори възрастният мъж.

— Пол и аз я обсъдихме надълго по телефона. Аз самият направих пресконференция преди един час.

— Какво!

— Да. И моля предайте на смелия си приятел, че успях да събера доста внушителна пресгрупа и съобщих новината по обед тукашно време. Което, може би знаете, отговаря на пет сутринта във Вашингтон. Според записа на секретаря ми, присъствали са не само представители на телеграфните служби, но и на „Ню Йорк Таймс“ и дори на ТАСС и „Ню Чайна Нюз Сървис“.

— Това е невероятно, все още не вярвам на ушите си! — развълнува се Лора. — Как успяхте да съберете всички тези хора за толкова кратко време?

— Мис… извинете, не знам името ви.

— Лора Кастелано, сър. Всъщност д-р Кастелано.

— Докторе, явно сте нова в света на медицината. Не знаете ли единствената вълшебна дума, която може да примами всеки журналист по света?

— Безплатно пиене — опита се да се пошегува тя.

— Не, мила моя, „рак“. Това е най-големият хит на планетата.

Лора се изненада от неочаквания му цинизъм. Описанието на Маршъл я бе накарало да си представя финландеца като един вид Дядо Коледа в бяла престилка. Сега променяше мнението си. И то бързо.

— Но, сър, знае ли за това, д-р Роудс?

— Разбира се! Постъпих съвсем честно и колегиално. Обадих му се вкъщи. Съжалявам, че го събудих, но мисля, че той беше доволен да научи за намеренията ми. Освен това във Вашингтон почти се бе съмнало, а и какво друго му оставаше, освен да се примири. Все пак предайте на вашия любезен млад приятел най-сърдечна прегръдка от мое име.

В четири часа същия следобед над сто известни господа, подкрепяни от взвод репортери и фотографи, се тълпяха в главната зала на института, за да чуят своя главен шеф — облечен в елегантен раиран костюм „за официални случаи“, който обяви (повторно) на света чудодейните свойства на откритието на Роудс и Карвонен. След това присъстващите пиха за здравето на двамата учени и за техния основен пациент — страдащото човечество.

С повишено самочувствие от отличното шампанско Маршъл скочи на подиума, целуна и поздрави мисис Роудс и сърдечно се ръкува с директора си.

— Велик ден, Пол — разпалено каза той и прибави (без видима ирония, или поне така си мислеше): — За всички ни.

— Благодаря, Маршъл! — усмихна се Роудс и после прошепна: — Можеш ли да наминеш в кабинета ми в шест?

— Естествено — весело отвърна Маршъл и тръгна да търси Лора.

Намери я заобиколена от група репортери, които искаха мнението й за откритието. Олеле, помисли си радостно той, наистина е опасно да се кани Лора на пресконференции за каквото и да било.

Роудс вече го чакаше, облегнат на махагоновото бюро. Маршъл влезе и седна на обичайното си място. Директорът мълчеше и го гледаше свирепо, сякаш беше забодена с карфица пеперуда. Най-после проговори. С две срички.

— Защо?

— Не разбирам, Пол…?

— Стига преструвки, Джафи! Ти си му казал. Единственото копие беше на бюрото ми онази вечер. Случайно да си на заплата при Тойво?

Маршъл не удостои намека с отговор. Роудс поклати невярващо глава.

— За нищо на света не мога да разбера как един свръхамбициозен кучи син като теб е в състояние да го направи.

— Честно казано, и аз не знам точно — призна си Маршъл. — Да речем, умопомрачение. Нещо като пристъп на почтеност. Работил съм за този проект и знам колко е допринесъл Тойво.

Роудс си придаде съжалително изражение.

— Не мога да повярвам, че умен човек като теб не знае как да играе играта. В института шефовете ми публикуваха и двете ми разработки, без дори да споменат името ми. Така се плаща чиракуването.

— Хайде, Пол! Не можеш да наречеш Карвонен чирак. А и той явно има повече скрупули. Съжалявам, ако, постъпвайки справедливо, съм те разочаровал. Сега мога ли да си ходя?

— Искам само да ти кажа, Джафи — рязко отговори директорът — да не напускаш с мисълта, че си извършил нещо благородно. Статията явно ще излезе с имената на всичките ти приятелчета в Хелзинки — той замълча, за да се наслади на разкритието, което следваше: — Но сигурно ще ти е интересно да знаеш, че вече имам патента.

— Какво!

— Славата е само едната страна, момчето ми. Не можеш просто да се оттеглиш и да лежиш върху лаврите. Много по-удобно е да лежиш върху хонорарите. Телефонът ми се скъса да звъни през последните три часа. Всички важни заводи за лекарства от Швейцария до Япония и обратно вече ми предложиха сделки, от които ще ти се наелектризират къдриците.

Маршъл сви рамене. По дяволите, Карвонен все пак го прецакаха! Толкова струва алтруизмът ми. Погледна Роудс.

— Сега ще ме извините ли, хер директор?

— Да те извиня ли? Драги ми Маршъл, до утре ще те унищожа. Разчисти кабинета си от всички лични вещи.

Помолих капитан Стивънс от охраната да ти помогне да отделиш твоите неща от тези на чичо Сам. Защото след полунощ няма да те пуснат през вратата дори като турист. Лека нощ!

Едва след като тръгна да си ходи, Маршъл осъзна силата на удара. Но имаше и още.

— Джеф, искрено съжалявам за жена ти. Трябваше да помислиш за…

— Спести си труда, Пол. Клеър няма нужда от съжалението ти. Може да не е добре със здравето, но все още има принципи. Затова искам от името на цялото си семейство да ти кажа да вървиш на майната си!

— И от името на д-р Кастелано ли?

Маршъл побесня.

— Лора няма нищо общо с това, Пол! Няма да си го изкарваш на нея…

— Няма ли? По една случайност открих, че е отсъствала по болест сутринта. Тъй като тази вечер изглеждаше по-лъчезарна от всякога, мога спокойно да приема, че е съучастник в предателството. За жалост в момента тя е за института това, което е Сребърната дама за Ролс Ройса, но бъди сигурен, че ще успея!

Лора го чакаше във вече празната зала. Седнаха един до друг и заговориха сред шума от общото чистене. Тя нежно докосна рамото му.

— Знам какво ти е, Марш, и се чувствам виновна, че те насърчих да кажеш на Тойво. Не вярвах, че Роудс ще стигне толкова далеч. Но се заклевам, че пак ще стъпиш на крака.

— Благодаря, мила — тъжно се усмихна той. — Ще ми помогнеш ли да си оправя багажа?

Тя кимна и тръгнаха към кабинета му.

Капитан Клайд Стивънс седеше, кротко пушеше и гледаше как двамата претърсваха кабинета на Маршъл за всичко, което няма да се оставя на Цезар. Маршъл току размахваше някоя бележка под носа му:

— Това е бележка за парите, които съм спечелил от тенис игрите ми срещу старшите и младшите сътрудници. Спада ли към секретната информация?

Капитанът, искрено натъжен, че младият учен си отива, се обърка и ядоса, че го бяха натоварили с тази неприятна задача.

— Ама, доктор Джафи — оплака се той. — Не се дръжте така с мен. Ако щете, пребарайте всичката тоалетна хартия от банята.

— Това не е лоша идея — каза Лора, опитвайки се да намали напрежението с малко хумор.

— О, не! — цинично додаде Маршъл. — Ще лишим добрия д-р Роудс от материала, който използва за статиите си.

Капитан Стивънс се помъчи да потисне усмивката си. Маршъл си взе ролодекса и си помисли да помоли служителя от охраната да махне всички телефонни номера, които според него трябва да са в списъка. Но му хрумна друга идея.

— Ей, Лора, това е последният ми шанс да се обадя за сметка на държавата. Бих могъл да подготвя Карвонен за шока.

— Добра идея.

Той обясни на Стивънс:

— Капитане, честна дума! Ще телефонирам по работа.

Офицерът махна с ръка, че разрешава.

В Хелзинки беше още рано сутринта и затова на Маршъл му се наложи да събуди Карвонен.

— Уверявам ви, че бях напълно буден — учтиво запротестира финландецът. — Правя някои изчисления в кабинета си. Предполагам, обаждате се да ми кажете, че сте уволнен. Надявам се, знаете, че сте повече от добре дошъл в моя институт.

Маршъл потръпна.

— Боя се, че имам доста лоши новини. Роудс е регистрирал патента преди три месеца. Мисля, че го подценихме.

Карвонен се изсмя.

— Тойво, добре ли сте?

— Добре съм, момчето ми, добре съм — сърдечно отговори той. — Аз регистрирах патента преди шест месеца. Необходимо е малко време, защото Роудс още не знае, че е победен.

Маршъл онемя. После бавно започна да кипва.

— Тойво — издума той, мъчейки се да обуздае гнева си. — Да не искате да кажете, че вече бяхте изиграли Роудс, когато аз рискувах главата си, за да ви предупредя, че той иска да ви изиграе?

— Да, мили приятелю Маршъл. Но това не ме прави по-малко благодарен за жертвата ви. Сега поне знаете как се върти светът. Кучетата ядат кучета. И учените убиват учени. Обаждайте се, обаждайте се!

Изживяването беше съвсем ново за Лора. Въпреки че моментът бе тъжен, тя изпитваше странно чувство на пълнота, защото споделяше нещастието на Маршъл. Цяла нощ се държаха в прегръдките си. На сутринта се събудиха рано, пиха кафе и се разделиха — тя към лабораторията, той към къщи.

След като дружелюбният пазач й махна да влезе, Лора паркира и тръгна през двора. Погледна към прозореца на Маршъл. Дори отдалеч изглеждаше пуст. Прекара един час в изолационната за новородени. За щастие имаше само три болни дечица с тегло под триста и петдесет грама, но които се поддържаха от седемтонна апаратура. Понякога се чудеше дали бебетата не се чувстват смазани от апаратите, както се чувстваше тя.

В лабораторията не можа да мисли за друго, освен за Маршъл. Телефонът иззвъня. Беше личната секретарка на Роудс. Ще бъде ли удобно на д-р Кастелано да намине, да кажем, в четири следобед?

Странно защо, но не се разтревожи. Увери се, че сигурно е някакъв административен проблем, свързан с подновяването на стипендията й. Подрани с три минути и секретарката я пусна да влезе.

— Добър ден, д-р Кастелано — каза той бащински. — Заповядайте, седнете.

Тя не пропусна да забележи, че не я нарече Лора.

— Предполагам, знаете защо ви повиках, д-р Кастелано.

— Сигурно във връзка със стипендията ми.

— Донякъде.

Роудс потърка чело като демонстрация на загриженост.

— Не знам как да ви кажа, д-р Кастелано. Аз смятам, ние всички смятаме, че вие заемате специално място в нашето съзвездие.

— Не го увъртайте — отвърна тя възможно най-спокойно. — Кажете само какво съм сгрешила.

— Сгрешила? Не бих го нарекъл точно така. Просто… не можем да подновим договора ви за още три години.

— Не го взимайте навътре. Просто имаме прекалено много квалифицирани кандидати.

— Естествено.

— Както знаете, практиката ни е да уведомяваме сътрудниците си през пролетта на последната година, за да могат да си търсят работа другаде. Сигурен съм, че Дейн Оливър ще има някакво предложение. Можете да разчитате напълно на нашата подкрепа. Освен това имате време до края на юли…

Лора онемя. Жестоко пулсиране в слепоочията й пречеше да мисли. Трябваше й време, дори само половин минута, за да се овладее. Защото бе решена да не се дава без бой.

Междувременно Роудс искаше да забие ножа по-дълбоко.

— Съжалявам, че трябваше да ви го кажа. Всички много ви харесваме. Ще ни липсвате на празненствата.

Тя се бе съвзела достатъчно, за да отвърне на удара.

— Пол, нямате право да вземате самостоятелно решение. Сигурна съм, че дори не сте говорили с Дейн или с някой друг. Ще подам оплакване в съвета и се хващам на бас, че ще ви надвият.

Настъпи мълчание, което Лора изтълкува като точка в своя полза. Роудс бавно стана.

— Д-р Кастелано, нека свалим картите си — каза той с тон, свистящ като кама. — И двамата знаем за какво става дума. Защо не обсъдим истинския въпрос?

— Чудесно! Малко откровеност ще ни подейства освежаващо.

Директорът я погледна и се подсмихна.

— Маршъл Джафи ви харесва, нали? Ще си позволя да кажа, дори доста. Прав ли съм?

— Не съм длъжна да ви отговарям.

— Разбира се, че не. Вие го обичате и не бихте искали да рискувате кариерата му, нали?

— Той е един от най-добрите микробиолози в Америка. Няма защо да се тревожа за кариерата му.

— Напротив, има, д-р Кастелано — снизходително каза Роудс. — Не ме е грижа колко е умен този подъл малък хитрец, аз все още стоя по-високо от него в научните среди и мога да му затворя всяка врата, всяка врата в тази страна. Ако искам, мога да се погрижа да не получи работа дори като учител по биология в харлемско училище.

— Той беше щатен преподавател в Станфорд. Когато го поканихте тук, му предложиха двойна заплата, ако остане. Ще са много щастливи ако се върне.

— При нормални обстоятелства, предполагам, щяхте да сте права. Но Макс Уингейт, бившият председател, ми е длъжник, и то голям. И колкото и да харесва Маршъл, няма да посмее да ми противоречи.

— Мисля, че блъфирате.

— Искате ли да му се обадя веднага? Ще включа микрофона, за да чуете със собствените си уши как срещу любовника ви ще гласува собственият му отбор. Обещавам ви, Лора! — повиши глас той. — Само четири думи и ще бъде изхвърлен завинаги от професионалните среди.

Настъпи мълчание. Най-после тя тихо попита:

— Какво общо има това с мен?

— Всичко — отвърна той с нотка на садистично удоволствие. — Вие държите съдбата на този червей, Джафи, в сладките си малки ръчички. Защото, ако не подадете оставка, Майкъл Джафи ще изгори.

— Не звучи ли малко мелодраматично?

— Не мисля. И двамата знаем, че кариерата е животът му и мога да му го отнема с едно обаждане по телефона. Ясен ли съм?

— Ще си помисля — презрително отвърна Лора.

— Съжалявам, Лора. Искам отговор сега. После, що се отнася до мен, и двамата се пръждосвайте, ако щете — по дяволите, ако щете, в леглото!

Никога не я бяха обиждали толкова грубо. Тя погледна Роудс свирепо и просъска:

— Гадняр, с гадняр!

— Не ме е грижа какво мислите — нагло отвърна той. — Стига молбата за оттегляне на кандидатурата ви да е на бюрото ми след половин час. Това не означава трийсет и две минути.

Лора седеше в лабораторията и отчаяно се опитваше да събере сили и да подпише молбата, която с много мъки напечата. Смееше ли да провери заплахата на Роудс? Телефонът иззвъня.

— Здравей, скъпа.

Беше Маршъл.

— Как е?

Тя се опита да звучи весело.

— Познаваш ме — пошегува се той. — Котките имат по осем живота. Мисля, че ще се върна в Станфорд. Макс Уингейт свиква специално събрание в отдела. Сигурно ме щемпелуват, както казваме. Толкова за родоския колос.

Лора се вцепени. Погледна часовника си — пет без десет.

— Марш, хайде да се видим на вечеря. Трябва да свърша нещо спешно.

— Добре, любов моя. Да се срещнем към шест на паметника на Джеферсън.

— Защо пък точно там?

— Искам да погледна онези велики думи на Томас Джеферсън, издълбани върху големите мраморни плочи. Някак си ме успокояват, когато ми е тежко.

„Аз ще те успокоя по-добре“ — каза си тя и добави гласно:

— Ще съм там, Марш. Само не се шашкай!

Беше говорил сериозно.

Когато Лора пристигна при големия паметник с мраморен купол, видя Маршъл загледан в Джеферсъновото красноречие. Целуна я.

— Разбирам защо се чувстваш вдъхновен тук. Добре ли си?

— Вече е обявено официално — радостно каза той. Взеха ме на работа в Станфорд. Наистина са страхотни!

— О! — каза тя. Пол поне беше спазил уговорката. — Кога отиваш?

— Ами Макс каза, че мога да се нанеса в лабораторията си, когато искам. Но аз мисля да изчакам децата да свършат срока в училище. Не ми се ще още повече да им обърквам живота — и това им стига.

— Надявам се — вметна тя — че ще имаме достатъчно време, за да свикнем с мисълта.

Той я стисна за раменете.

— Не, Лора. Искам да дойдеш с мен в Калифорния.

В първия миг тя се изненада, после се обърка. Възможно ли е да иска да остави семейството си заради нея?

— Сигурен ли си?

— Абсолютно!

Лора бе обзета от такава безумна надежда, че почти се почувства виновна. За по-сигурно попита:

— Като каква?

— Какво искаш да кажеш? Естествено, като щатен преподавател.

— Не разбирам.

— Гарантирам ти го: Станфорд, Бъркли, Сан Франциско, — университетите ще се бият за теб. Повярвай ми, в Калифорния имам влияние!

Малко по малко тя започна да проумява.

Искаш да кажеш, че освен скока на академично ниво между нас всичко ще остане постарому?

— Разбира се! Ще сме като мъж и жена.

— Само че, Клеър ще си е мисис Джафи, а аз ще съм резервната кола.

— Не… — запротестира той.

— Това искаш, нали? Да зарежа всичко, което съм постигнала във Вашингтон, и да ти стана гейша!

— Мислех, че ме обичаш, Лора.

— И аз така мислех, Марш. Но тъй като не си мормон или мюсюлманин, имаш право само на една жена, а аз отказвам да живея с половин съпруг.

— За Бога, Лора, не разбираш ли в какво положение съм! Двете ми деца преживяха достатъчно. Не можеш ли да си представиш какво ще им е, ако се разведа с бодната им майка! Знам, че съм мръсник, но не чак такъв.

Тя не знаеше как да реагира. Ужасно много искаше да бъде „узаконена“, но разбираше и него. И дори против волята си го уважаваше за отказа да съсипе вече разстроеното си семейство.

— Не знам, Маршъл — каза тя, за да печели време. Той я попита за нейните основания.

— Все още ли си толкова заслепена от светлините на Вашингтон, че не ти се иска да се заточиш сред провинциалните лозя на Калифорния?

— Аз правя кариера, по дяволите! — възмути се тя.

— А как, да му се не види, това ще попречи на кариерата ти? Бъркли не е пета глуха! Всъщност, ако си в течение, трябва да знаеш, че повечето от факултетите са на по-високо ниво от прословутия Харвард.

— Не е това! — запротестира тя, за да не признае, че той е отчасти прав. После меко добави: — Виж какво, скоро ще се събудя някоя сутрин и изведнъж ще открия, че съм прехвърлила годините, а може да искам да имам бебе преди това. Погледни философията на героя си — тя посочи величествения камък, гравиран с прочутото определение на Джеферсън за безспорните човешки права на „живот, свобода и търсене на щастието“. Той изчака и каза, почти шепнейки:

— Лора, искаш прекалено много. Не е честно от твоя страна!

— Честно? Ти ми говориш за честност!

Тя беше толкова вбесена, че едва не му каза за споразумението си с Роудс. Но то вече нямаше значение.

— Лора, мислиш ли, че харесвам картите, които животът ми е раздал? Не мислиш ли, че бих променил нещо, ако можех? И не можеш ли да направиш компромис?

За миг те стояха и се гледаха в очите. Паметникът беше пуст и толкова тих, че дишането им сякаш отекваше в купола.

— Добре — уморено каза тя. — Научно казано, нашата връзка се описва най-точно с втория закон на термодинамиката — всеки момент ще й свърши енергията. Иначе казано, сега виждам защо трябва да останеш при Клеър. Но знам, че аз трябва да стоя далеч от теб. Довиждане, Маршъл.

Тя се обърна и хукна. Той я повика.

— Лора, моля те, сигурна ли си, че…

Скоро вече не можеше да го чуе. Продължаваше да върви надолу по множеството стъпала на мемориала в сгъстяващия се здрач. Продължаваше да се спуска. В бездна от тъга, каквато преди не бе изпитвала.

Лора се гордееше със себе си. Чувстваше се объркана, потисната, почти пред самоубийство. Но все пак се гордееше, че не рухна пред Маршъл, за чиято кариера бе жертвала своята. Трябваше да събере цялата си сила, за да не се обади на Барни в работно време. Знаеше, че се прибира около осем. Щеше да звънне малко по-късно. Ами ако има среща? Ако се върне в полунощ, няма да му е до мен. По дяволите, полудявам!

В същия момент телефонът звънна.

— Кастелано, какво, за Бога, става с теб?

Ако някога се бе съмнявала в телепатията, то сега абсолютно повярва.

— Здрасти, Барни.

Гласът й не можа да прикрие тъгата.

— Хей, не прекъсвам нещо, нали? Не бих искал да преча на стила на оня тъп тенисист. Да не би да те настройва срещу мен? Не си се обаждала от седмици. Всичко ли е наред?

— Да, да — машинално отговори тя.

— Ей, бебчо, ентусиазмът ти е доста обещаващ. Какво има?

— Няма нищо — после, все още без да може да открие болката си, каза неопределено: — Всъщност всичко има — замълча за миг и попита: — Сега ми дойде наум — ти сам ли си?

— Да. В момента. Урсула ще дойде по-късно.

— Коя е Урсула?

— О, трябва да я видиш. Тя е надеждата на Холандия по кардиология и на моето сърце в частност. Всъщност срещата довечера е решаваща за златния медал в сватбената олимпиада на Ливингстън.

Тогава по-добре да затворя — извини се Лора с глас, по-съкрушен от всякога.

— Хайде, Кастелано, какъв е проблемът?

— Седнал ли си?

— Защо, толкова ли е шокиращо?

— Не, но може да отнеме малко време.

Барни занесе телефона до един сгъваем стол и с обич й каза:

— Лора, говори колкото искаш. Не забравяй, че аз съм професионален слушател. Хайде, казвай!

В този момент емоционалният й бент се срути.

След четирийсет минути той я прекъсна.

— Виж какво, Лора, трябва да тичам на летището.

— О, да, разбира се, ще посрещаш Урсула.

— Не позна. Тя живее през две улици. Ще хвана последния самолет за Вашингтон.

— Не, Барни. Моля те недей! Добре съм. Наистина.

— Това аз ще преценя. По-добре ме посрещни. Междувременно не пий, не вземай никакви хапчета, даже не шофирай! Хвани едно приятелско такси и ме чакай. И носи червена роза, за да те позная.

— Ами пациентите ти? — почти му се скара тя.

— Ей, бебчо, и кой ден сме, не знаеш. Утре е събота. Някои не работим през уикенда. Така че, щеш не щеш, тръгвам.

Въпреки че подсъзнателно се бе надявала на това, Лора слабо запротестира:

— А Урсула?

— Няма страшно. Ще й обясня. Тя ми е свикнала на щуротиите, ще разбере. Ти да си там! — изкомандва той.

Докато Барни тъпчеше дрехи в куфарчето си, влезе д-р Урсула де Хрут.

— Мислеше да ми пристанеш ли?

— Виж, Урсе, седни за секунда. Имам малко време да ти обясня една дълга история.

Направи всичко възможно да й внуши спешността на спасителната си мисия. Но кардиоложката с лененоруса коса някак си не беше убедена.

— Мразя Лора — рече тя горчиво.

— Защо? — попита Барни, затваряйки бързо куфарчето.

— Не е ли ясно? — отвърна тя и му подаде ключа от апартамента. — По-добре си го вземи. Мисля, че мис Кастелано има по-голяма нужда от него.

47.

През следващите два часа Лора спря да диша. Или поне така се чувстваше. Единствено надеждата, че ще види Барни, поддържаше сетните й сили.

Тя чакаше на изхода за пристигащи, когато той влезе забързано с вдигната яка, за да се пази от студения вятър.

Щом видя Лора, сърцето му се сви. Изглеждаше толкова бледа и уязвима, сякаш бе изплакала цялата си енергия.

— Здравей, благодаря ти, че дойде! — прегърна я той.

— Това не беше ли моя реплика? — едва чуто попита тя.

— Добре, вземи я, ако искаш. Къде ще вечеряме?

— В единайсет през нощта?

— Бас държа, че не си яла, нали?

Тя поклати глава:

— Не бях гладна.

— Можеш да си злояда, когато си сама. Аз умирам от глад и трябва бързо да ям някакви макарони, иначе ще загина.

Стояха на тротоара. Едно такси спря, Лора влезе и Барни попита шофьора:

— Кой е най-добрият италиански ресторант от тук до разклона за Мейсън-Диксън?

— Много хора ходят в „Паскуале“ в Джорджтаун.

— Карайте натам тогава.

Барни влезе в колата и потеглиха.

— Съжалявам, синьор, но няма резервация за Йехуди и Хензиба Менухин.

— И аз съжалявам — възмути се Барни с най-доброто си имитиране на артистичен темперамент. — Но нашият импресарио ни увери, че е направил. Нямате ли дори някоя малка маса в дъното?

— ̀Ми диспяче, синьор. Дори и да имах, не сте облечени подходящо.

И за миг не бе повярвал, че разговаря с прочутия цигулар и сестра му. Във всеки случай „Паскуале“ трябваше да поддържа репутацията не само на храната, но и на посетителите си.

— Вижте какво, шефе — каза Барни. — Ще ви призная истината. Аз съм лекар, а тази жена има въглехидратен шок. Ако не й дадем малко фетучини, може да умре още тук. А това не би било добре за реномето ви.

Собственикът, отегчен от спора, щеше да повика Роко — бармана бияч, когато един от елегантните посетители — висок, прошарен мъж, чието внимание бе привлечено от оживения „речитатив“, се притече на помощ.

— Някакъв проблем ли има, Паскуале? — попита той и се обърна към Лора: — Радвам се да ви видя, д-р Кастелано.

— Аз също, сенатор Отис. Това е приятелят ми д-р Барни Ливингстън.

— Здравейте, докторе. Мога ли да ви поканя да пийнете нещо с нас?

— Всъщност ние тъкмо тръгвахме — отговори Лора. Явно няма маса за нас.

Сенаторът се намръщи:

— Сигурен ли сте, господине? Д-р Кастелано е много важен член на Здравната организация. Може би е имала спешно повикване и не е успяла да се преоблече. Сигурен съм, че веднъж можете да пренебрегнете правилата.

Паскуале не искаше да си навлече неодобрението на Конгреса, затова оттегли ветото си и измънка:

— Всъщност пазехме една маса за двама, но клиентите закъсняват. Последвайте ме, моля.

Лора с благодарност се усмихна на Отис, който повтори поканата:

— Все още сте добре дошли при нас с Аманда, поне за кафето.

— Някой друг път, сенаторе. С д-р Ливингстън трябва да обсъдим важен случай, но много ви благодаря за помощта!

— Няма защо! Обаждайте се в кабинета ми винаги когато имате нужда от мен.

Докато ги водеха към масата (чудесно разположена), Барни хвърли поглед към мястото на сенатора и изкоментира:

— Леле, Лора, дъщеря му е страхотна!

— Не му е дъщеря — отбеляза Лора.

— Жена?

— Опитай пак, Ливингстън.

— Охо! Това ли е една от допълнителните награди за сенатори?

— Казах ти, че съотношението на мъжете и жените тук е едно към пет. Така че представи си възможностите.

— М-да. Това означава, че всеки може да си направи собствен женски баскетболен отбор.

След като поръчаха фетучини и голяма бутилка Кианти руфино, Барни се залови сериозно с проблемите на приятелката си. Накара я да разкаже с подробности как Карвонен изиграл Роудс, понякога си записваше нещо, уверявайки я, че му трябват за бъдещата му книга върху лекарското мислене. От там до Маршъл Джеф крачката беше малка.

— Знам, че приказвам като проповедник, но всяко едно завършено човешко същество заслужава друго завършено човешко същество. Любовта не е на половин работно време.

— Това е хубава мисъл. Трябва да я включиш в книгата си.

— Вече я включих — усмихна се той. — Но си позволих да я повторя. Кога най-после ще разбереш, че си изключителен човек, който заслужава изключителен съпруг и изключителни деца!

— Нямам деца. Не вярвам в брака. Даже и в любовта не вярвам.

— Глупости, Кастелано! Не вярвам, че не вярваш. Както знаеш, Хипократ е казал…

— Зарежи Хипократ. На него не му се е налагало да живее във Вашингтон.

— На теб също. Мислила ли си какво ще правиш след юли?

Тя поклати глава.

— Не знам. От време на време някой институт ми предлага работа. От Колумбия ме поканиха да ръководя изследвания върху неонатологията. Последните ми сведения са, че мястото е още свободно.

— Това е страхотно! — възкликна той. — Тогава ще се върнеш в Ню Йорк.

— Да — унило каза тя. — Точно това е лошото. Ню Йорк е най-гадният град в света за сам човек.

— Как можа да го кажеш, Кастелано! Нали аз съм там?

— Да, разбира се: Но ти имаш Урсула. Аз не ти трябвам. Просто ужасно ме плаши мисълта да започна на ново място. В момента главата ми е толкова пълна с черни облаци, че не ми се мисли за другата седмица, а още по-малко за следващата година.

— Мога да си представя! Сигурно ти се иска да влезеш право в морето като Вирджиния Улф. Така ли е?

— Почти. Чувствам се като ранено животно, което трябва да заведат на ветеринар и да го приспят завинаги.

— Жалко! Светът ще загуби един добър лекар — той помълча и нежно добави: — А аз ще загубя най-добрата си приятелка.

Тя вдигна глава и го погледна в очите.

— Никога няма да ми причиниш това, нали, Кастелано?

Тя не отговори. Но вътрешно си призна, че Барни е едно от малкото неща, заради които си струва да живее.

— Честна дума, Лора, трябва да се научиш да бъдеш щастлива — дори ако трябва да вземаш уроци в Бърлиц. Не знам дали самата ти забелязваш, но аз усещам как четиридесетият рожден ден ми диша във врата. Досега вече трябваше да сме родители на средна възраст, да се притесняваме за кривите зъби на децата си и тям подобни. Всичко се движи с такава скорост, че сякаш играя в решаващ мач, толкова усилено, че, когато най-после вдигна глава към часовника, ще се окаже, че остават само трийсет секунди.

Тя кимна едва забележимо.

Разговаряха, докато останаха единствените в ресторанта. Кордон от келнери ги чакаха и деликатно се прокашляха.

— Персоналът тук май има проблеми с дробовете, а, д-р Кастелано?

— Барни, ти си пиян!

— И ти.

— Тогава защо не тръгваме?

— Защото май не мога да стана, затова.

По чудо успяха да се напъхат в едно такси в посока към Бетезда.

— Надявам се, нямаш нищо против да спиш върху Кастро? — попита Лора с преплетен език, но с повишено настроение.

— Абсолютно нищо. Да спя върху някой спомен от великия Кастро, за мен е израз на уважение към Луис.

Половин час по-късно Лора отключи вратата на апартамента си и попита:

— Искаш ли кафе, Барни?

— Всъщност — извинително започна той. — Аз изтрезнях по пътя и тъй като и без това утре ще ме боли глава…

Нямаше нужда да довършва изречението си. Лора с усмивка извади от хладилника бутилка, която бе мислила да изпие с Маршъл. Седнаха един срещу друг и продължиха да изливат мислите си.

— Барни, притеснява ме това, което каза — че и двамата сме нещастни.

— Да, и какво толкова чудно има?

— Знаех за себе си, че не мога да бъда щастлива, но мислех, че поне ти си добре. Нали ходиш на психоаналитик и прочее.

— Това ми помага да осъзная нещата, но не ме кара автоматично да спра да се самоунищожавам. Не, Кастелано. Тази вечер си мислех каква ирония на съдбата е, че и двамата сме преуспели в кариерата си, а сме изиграни в личния си живот. Дали не е от флуора в бруклинската вода?

Седяха мълчаливо. Дали разговорът се изчерпа? Не, каза си Барни. Най-хубавото при тях беше, че винаги имаха какво да си кажат. След малко Лора се обади:

— Знаеш ли, Барни, терапевт не би могъл да ми помогне.

— Защо не?

— Защото проблемът ми е като тумор, който не се оперира. Прекалено е метастазиран от самооценката ми — и призна за какво си бе мислила отдавна: — Може би дълбоко в себе си не харесвам мъжете?

— Знаеш, че не е вярно.

— Искам да кажа, че им нямам доверие, Барни — обясни тя. — Никога истински не съм вярвала на мъж.

— Но вярваш на мен.

— Това е друго — бързо отвърна тя.

Отново замълчаха за момент. После Барни прошепна:

— Защо?

— Какво защо?

— Защо да съм различен от другите мъже?

Тя не успя да отговори. Никога не беше мислила за това. Не, разбира се, че беше. Най-после каза:

— Не знам, Барни. Откакто се помня, винаги си бил най-важният човек в живота ми.

— Не отговори на въпроса ми, Лора. Защо да съм различен от другите мъже?

Тя сви рамене.

— Може би защото винаги сме били… толкова добри приятели.

Той я погледна и тихо каза:

— И това изключва всичко друго ли?

Тя пак млъкна и той продължи разпита си.

— Можеш ли честно да кажеш, че никога не си мислила за нас като за… истинска двойка? Признавам, че аз съм мислил. Но винаги прогонвах тези фантазии, за да не загубя това, което ни свързва.

Лора се усмихна смутено и събра сили да признае:

— Разбира се, че и на мен ми е идвало наум. Освен това цял живот обяснявам на всички защо сме само приятели, а не… любовници.

— Значи и двамата. Но, Лора, повече не мога така.

— Как?

Той й отговори с въпрос.

— Според теб кой от двама ни се бои повече?

Въпросът дойде странично, но отговорът винаги беше на централно място в мислите й.

— Аз. Винаги си казвах, че ме познаваш прекалено добре, тоест всичките ми недостатъци, за да ме харесваш такава.

— Но аз те харесвам такава. Обичам те всякак, Лора.

Главата й беше наведена и въпреки че не виждаше лицето й, знаеше, че плаче.

— Ей, Кастелано, кажи ми истината. Загубих ли най-добрия си приятел?

Тя го погледна и сълзите на бузите й контрастираха с усмивката на лицето й.

— Надявам се — нежно каза тя. — Защото винаги съм искала да ме обичаш, както мъж обича жена — после прибави: — Както аз те обичам.

Барни стана.

— Аз съм трезвен, Кастелано. А ти?

— И аз. Знам какво говоря.

Разговорът приключи. Барни прекрачи и хвана ръката на Лора. Бавно тръгнаха към съседната стая.

Тази нощ завърши тяхната платоническа връзка.

48.

На сутринта Барни и Лора откриха, че изпитват нещо, което не предполагаха, че съществува — неописуемо чувство за пълнота. Защото някъде на земята един мъж и една жена не се нуждаеха от свещеник или чиновник, който да узакони съюза им.

— Как се чувстваш? — попита Барни.

— Щастлива! Наистина щастлива!

Това беше същинско чудо.

Отначало пазеха радостта си в тайна, като съкровище, което ставаше по-ценно с това, че бе известно само на двама. Но през юли изтече договорът на Лора и за да отпразнуват преместването й в Ню Йорк, те отнеха петнайсет минути от времето на съдията, за да станат „порядъчна двойка“.

Докато слизаха под ръка по стъпалата на гражданското, Лора Кастелано, новоназначен преподавател по неонатология в Колумбийския колеж за хирурзи и лекари без тясна специализация, призна на Барни Ливингстън, доктор по медицина, преподавател по психиатрия в Медицинската академия в Ню Йорк:

— Толкова бързо стана, че не успях да ти кажа.

— Какво?

— Когато видях Луис в Мексико миналата година, той каза нещо, което ме потресе. Изглеждаше ми налудничаво.

— Какво? Какво?

— Само едно изречение. Наведе се и прошепна: „Омъжи се за Барни!“

49.

Сет Лазаръс се боеше, че полудява.

Не спеше по цели нощи, силно уплашен от сънищата, които го преследваха. Постъпките му също като при Макбет бяха „убили съня“. Преди повече от десет години бе помогнал на Мел Гаткович да умре. И в този период следваха още трима, не, четирима. Понякога не знаеше точно колко духове бродят.

Мисис Карсън, после момичето, жестоко смазано при катастрофа, което можеше да движи само клепачите си и чийто мозък функционираше само дотолкова, че да усеща болката. После идваше… кой? Защо паметта му изневеряваше? Може би психиката му инстинктивно се опитваше да запази душевното му равновесие. Ако можеше да ги заличи всичките — милосърдна амнезия, която да успокои съвестта му.

Освен при Хауи инициативата никога не беше изцяло негова. Ако се беше намесвал всеки път, когато нечий живот бе сведен единствено до силно страдание, щеше да е избавил — още колко души, Сет? В останалите случаи го молеха, с думи или обстоятелства, външни сили, които подриваха желанието му да остави на мира безпощадната природа (и да запази съня си). Винаги се намираха обезумели молители, измъчени семейства, които страдаха почти колкото болните. Дори и тогава той искаше да е сигурен, че пациентът съзнателно е пожелал да завърши живота си.

Въпреки че бе силно вярващ, Сет усещаше, че се движи в неясното пространство, обявено и от Бога, и от Дявола за тяхно владение. Всевишният казва: „Не убивай!“ Нямаше свещена книга, която да оправдае вярата на Сет, че и човекът, също като ранените животни има право на бърза и безболезнена смърт.

Джуди виждаше терзанията му, но какво можеше да направи? Имаше ли лекар по света, който да помогне на толкова ранена душа? Усещаше наближаващата катастрофа. Или щяха да хванат Сет, защото, въпреки че й обещаваше, тя знаеше, че няма да устои на молбите на друго измъчено семейство, или щеше да рухне под тежестта на огромното бреме.

Сет размишляваше в кабинета си до късно през нощта. Една вечер тя слезе при него да поговорят.

— Какво правиш, Сет?

— Нищо. Чета списанията. Почти не разбирам публикациите им напоследък — генните инженери изместват обикновените лекари. Скоро всички ще излезем от употреба като стар корвет.

— Корветите бяха дефектни, Сет, нестабилни при всякаква скорост. Да не намекваш, че нещо не е наред с теб?

Той я погледна.

— Джуди, и двамата го знаем. Аз спадам към категорията, която психиатрите наричат „увредени лекари“.

Той й подхвърли списанието, което четеше.

— Виж сама.

Статията се казваше „Раненият лечител: Криза в живота на практикуващите лекари“. Беше от Барни Ливингстън, д.м.

— Не ти ли беше колега?

Сет кимна.

— Да, беше свестен човек. От тази статия стигам до извода, че напоследък специализира по „психо“ лекари. Ако се вярва на статистиката му, тя е почти аксиома: „Да се вълнуваш, означава да се съсипеш.“

— А ти имаш и други притеснения — добави тя.

— Да, аз…

Той спря по средата на изречението, сякаш премисляше това, което щеше да каже. Или да не каже.

Джуди отиде до него и сложи успокоително ръка на рамото му. Изведнъж гласът му прозвуча сякаш от дълбините на душата му:

— Къде свършва всичко това?

Тя седна на бюрото срещу него.

— Тук. Точно тук. И точно сега. Ще си вземеш отпуск и ще отидем някъде далеч, за да се оправиш.

— А децата?

— Ще заминем за месец и можем да помолим майка ти да ги гледа.

— Майка ми ли, Джуди? Май ти откачаш! Позволи ми да ти напомня, че става дума за жената, която на всеки дванайсети януари става, прави торта и кани въображаеми приятели да пеят: „Честит рожден ден, мили Хауи.“

Тази мисъл ги хвърли в униние. Защото оттам бе започнало всичко. Като бе „спасил“ брат си, за да освободи родителите си и себе си от тази безкрайна агония. Тогава трябваше да си извлече поука. Не беше помогнало. За майка му, все още обезумяла от мъка, брат му беше жив призрак. А нейното умопомрачение бе една от причините за ранната смърт на баща му.

— Добре, Сет — непреклонно каза Джуди. — Ще се разберем така. Децата свършват училище на единайсети юни. На дванайсети сваляш престилката и слушалките и тръгваме на път до септември.

— И спринцовката — добави той мрачно. — Няма да взимаме спринцовката.

Тя хвана с длани лицето му.

— Свърши, Сет. Край от този момент. Нека някой друг ги съжалява. Ти направи предостатъчно.

Но Сет вече бе отишъл твърде далеч. Предната събота сестра Милисънт Каванах го бе видяла да влиза при един пациент в болницата в Лейкшор (където той работеше веднъж седмично). Пациентът, сержант Кларънс Т. Ингланд, парализиран ветеран от Втората световна война, след трийсетгодишна хоспитализация заради раните си бавно умираше от рак на костите. Именно Мили при следващата си проверка го намери мъртъв. На следващата сутрин официалният документ посочваше като причина за смъртта сърдечен удар вследствие на многото болести на пациента. Но в мисълта й трябваше да се чете: „предумишлено убийство“.

През осемнайсетте си години работа в болницата тя се бе привързала към „стария Кларънс“, както всички го наричаха. Това, което я възхищаваше, бе невероятната му сила да търпи — и от време на време да се усмихва през болките.

Предната вечер, макар и унесен от аналгетиците, които го замайваха, но не можеха напълно да облекчат агонията, той й бе казал нещо толкова красиво, че тя си го спомняше дума по дума: „Когато отида в рая, Мили, и тази мъка свърши, ще седя и ще те чакам и двамата вечно ще бъдем заедно.“ Спомняше си го още да казва: „Скоро ще видя Св. Петър и ще го помоля да намери специален облак за нас.“

Кларънс почина след два дни. Мили го обичаше и се радваше, че земните му мъки свършиха. От друга страна, често го бе чувала да моли лекари, всъщност всеки новопостъпил, да сложат край на живота му. И желаейки го, Мили не можеше да не си помисли, че най-после се е намерил някой да осъществи това нехристиянско желание.

Смъртта на Кларънс Ингланд едва ли щеше да е от такова значение, ако не бе станала точно преди изборите.

Мили винаги прекарваше Деня на благодарността с родителите си и двамата си братя. Този път бе замислена. По-малкият й брат я отведе настрани и я попита какво има. Тя се зарадва на възможността да сподели бремето си — особено с Джак, който беше адвокат. Той се изненада и, тя не разбра защо, странно се развълнува от разказа й.

— Мили, ще обясниш ли това на колегата във фирмата ми?

Неочаквано тя се поколеба. Щеше да се пенсионира само след няколко години и не искаше да си усложнява живота.

— Моля те, не искам да се забърквам! — каза нервно.

— Виж, сестричке, гарантирам ти, че името ти няма да се споменава никъде. Само повтори на мистър Уолтърс това, което ми каза, и край. Ние ще поемем работата оттам нататък.

— Каква работа? — неспокойно попита тя.

— Няма за какво да се тревожиш, сестричке. Ще ми направиш наистина голяма услуга.

Едмънд Уолтърс — служител във фирмата, бе главен прокурор на щата Илинойс и не криеше политическите си амбиции. Едно от сенаторските места се освобождаваше и Ед сериозно смяташе да се кандидатира, макар да знаеше, че и губернаторът му е хвърлил око. Уолтърс имаше нужда от един шумен процес, някое спорно дело, което да привлече вниманието, нещо, което да го изведе на преден план, достатъчно интересно, че да се появи по телевизията и да му донесе популярност. Така че, когато младият Каванах го посети в кабинета му, Едмънд Уолтърс разбра, че е намерил колесницата, която да го отведе във Вашингтон.

— Благодаря, Джак. Няма да го забравя. Всъщност бих искал да ми помогнеш да започна делото.

— Но още няма дело, мистър Уолтърс?

Главният прокурор посочи Джак и отсече:

— Тогава ще ми помогнеш да го съставим.

Срещнаха се отново в четири следобед. Джак вече имаше новини, с които да подпомогне плановете на адвоката. Болницата за ветерани беше официална институция на Федералното правителство и според параграф 18 от закона на Съединените щати можеше да се намеси и ФБР, да се разтичат и да открият заподозрения доктор.

— Добри новини, Джак — усмихна се Уолтърс. — Да се свържем с Бюрото.

— Вече го направих — доволно заяви Каванах. — Ще се радват да ви приемат утре сутринта, ако осем часа не е прекалено рано.

— Не, чудесно! Няма нужда да ти казвам рано пиле кога пее.

Срещнаха се на закуска в един стар ресторант близо до Капитолия. Уолтърс намери за по-добре въпросът да не привлича вниманието на губернатора. Освен това той беше главен прокурор и делото по право си беше негово.

Дори и сред безличните посетители на заведението човекът на ФБР си изглеждаше като човек на ФБР, тоест като някой, който се опитва да бъде сив и незабележим. Казваше се Дж. П. Съливан, помощник главен агент (ПГА). Както той сам се изрази — „ирландец в акция“.

Съливан прие това, което чу, като морално оскърбление. Това не само бе углавно престъпление, но и нарушаваше всичките му лични принципи. Никой нямаше право да взема такива решения — те бяха единствено Божие право.

— Можете да разчитате на Бюрото, мистър Уолтърс. Както казваше покойният ми шеф — винаги си намираме човека.

И двамата знаеха, че нямат конкретни доказателства срещу Лазаръс. Но той несъмнено го бе правил и преди. И вероятно щеше да го направи пак. От този момент Сет щеше да е под непрекъснато наблюдение. Няколко от новите „акъллии“ компютри в Бюрото щяха да претърсят документацията на всички болници в района.

— Това може да отнеме година — оплака се Уолтърс.

Доказателствата му трябваха веднага, ако искаше да има полза от процеса.

— Там е работата — отвърна агентът, — че компютърната система, която ни костваше толкова време и скъсани обувки, получава данните за няколко минути. На нея можем да разчитаме за някакви доказателства.

— Не мога да ви обясня колко е важно за мен времето. Няма да мигна, докато този „д-р Смърт“ не бъде заловен.

— Ей! — каза Съливан. — Това е хитро. „Д-р Смърт“ — така ще наречем делото — той стана. — Е, добре, сър, аз изчезвам.

Главният прокурор стисна ръката на агента:

— Мисля, че заради общите ни интереси трябва да се срещаме тук. Само оставете съобщение в кабинета ми, че искате да пием кафе.

— Добре, сър — отвърна Съливан и се изпари.

Уолтърс остана още миг, разпалвайки амбицията си.

„Доктор Смърт“ трябваше да му падне.

Компютърната информация на ФБР не даде особени резултати, но потвърди, че при три от смъртните случаи в университетската болница Сет е бил някъде наоколо. Още повече че, докато е бил в отпуск, не е имало нито една такава естествена, но същевременно и „милостива“ внезапна смърт.

— Пипнахме го — каза Съливан, потропвайки по кафявия плик върху масата в ресторанта.

— Не може ли да го повикаме на разпит? — нетърпеливо попита Уолтърс.

— Не бих го направил. Тези данни означават нещо за вас и мен, но не са достатъчни да го спипаме. Те не го показват с иглата или каквото там средство използва. Ако искаме неоспорим казус, трябва да го хванем на местопрестъплението.

— Следите ли го?

— Денонощно. Знам всяка негова стъпка. Проучваме биографията му. Специалист от Вашингтон дори получи достъп до документите в патологията, за да види има ли нещо. Досега аутопсиите показват естествена смърт. Така че нямаме доказателства, освен ако не го хванем, докато го прави.

— Какво, по дяволите, чака? Не можете ли да направите нещо?

— И да, и не. Много е рисковано.

— Какво, човече, какво? — настоя Уолтърс.

— Да го подведем. Да намерим някой, чийто роднина е болен и иска да умре. Обикновено върши работа.

— Искате да кажете, че това не е единичен случай? И че има и други места, където стават такива неща?

Агентът кимна.

— Има много лекари-мръсници, които се правят на Господ. Ще ми се да ги побъркам всичките. Затова така съм се завтекъл да прикова това копеле до стената.

— Тогава защо не опитаме вашия план?

— Рискът е голям. Имали сме подобен случай. Защитата успя да убеди съдиите, че е капан на полицията и онзи се измъкна — и добави шепнешком: — И само между нас казано — така си и беше.

— Съливан, вие намерете човек, а аз ще се погрижа за съдиите.

Агентът сви рамене.

— Сър, нещо ми подсказва, че трябва да изчакаме. Този вид болен не може да не повтори престъплението. Но ако искате да го „вдъхновим“, ще направя всичко възможно.

Двамата станаха и си стиснаха ръцете.

— Още нещо, мистър Уолтърс.

— Да?

— Мисля, че не трябва да се виждаме или да поддържаме връзка, докато… не получим доказателства.

Капанът за д-р Сет Лазаръс бе поставен.

Специалният агент Мадлин Хансън, една от първите наети, когато Бюрото започна да приема жени през 1972 година, много пъти бе използвала таланта си на бивша кандидат-актриса. Разбира се, повечето от задачите й бяха обикновени прелъстявания, които я отегчаваха въпреки потенциалната опасност. Най-сетне се появи обещаваща възможност да направи крачка нагоре в йерархията на ФБР.

Прекара три дни в един хотел в центъра на Чикаго, обучавана и упражнявана, от лекари специалисти и психолози. Медицинските сведения за смъртно болните в Лейкшор вече бяха проучени от агентите и бе открит най-подходящият кандидат, който неволно, или по-точно казано, несъзнателно, да играе ролята на съпруга й.

Само данните за капитан Франк Кампос я накараха да потрепери. Попаднал на мина във Виетнам, без един крак и една ръка, напълно загубил зрението и отчасти слуха си. С едното си ухо чуваше осемдесет процента, а с другото — никак. Но най-голямата беда беше шрапнелът, заседнал в гръбнака му. Не можеше да се оперира, а болката беше непоносима въпреки демерола, морфина и другите аналгетици, които отдавна не му помагаха. Бе молил лекарите за кокаин или хероин, които беше опитвал във Виетнам и за които отчаяно, вярваше, че ще облекчат страданието му. Но лекарите не се решаваха да действат незаконно. И така, раненият герой в най-негероичната американска война беше обречен на неотслабващи страдания.

Веднъж, когато го занесоха на терасата да поеме малко слънчева топлина, Франк събра всичките сили в деформираното си тяло и се опита да се прехвърли през парапета. Спаси го бдителността на една сестра.

Регистриран бе и още един инцидент от миналата Коледа, когато по-малкият му брат Хектор дошъл да го посети с трийсет и два калибров пистолет в джоба, резилен да ИЗПЪЛНИ желанието на брат си и да сложи край на жестоките му мъки. Но по ирония на съдбата ръцете му така треперели, че и двата куршума минали на косъм от главата на брат му и санитарите го хванали, без да може да стреля пак. Не го осъдили, защото психиатърът в полицията определил, че не е съзнавал какво върши. Вместо това го изпратили в здравно заведение под наблюдение за шест месеца.

— Господи! — възкликна Мадлин със свит стомах. — Няма ли поне да оставим „Д-р Смърт“ да отърве горкия човек от това нещастие?

— Не, разбира се, Лейни. Ние не подстрекаваме към убийства.

Агент Хансън се ухили саркастично:

— Айде, казвайте к’во трябва да правя, момчета!

Агент Съливан нареди на малката група да се залавя за работа.

— Така — каза той след един час. — Наясно ли си, Мадлин? Смяташ ли, че си запомнила всички подробности от живота на капитан Кампос?

Тя се намръщи.

— Момчета, така няма да стане. Ако онзи доктор е поне наполовина умен колкото вас, никога няма да се хване на варианта „страдаща съпруга“. Горкият човек стои в болницата от осем години. Къде съм се крила аз през това време? Тая глупост, дето сте сътворили за „липсващия надпис на нашийника“, няма да излъже и куче.

Съливан се намръщи:

— Имаш ли по-добра идея?

— Не. Само се опитвам да разсъждавам умно. Трябва ви някой, който наистина да играе ролята на страдащ роднина. Брат му вече е опитвал да го убие. Той би могъл съвсем убедително да подхвърли идеята на „Д-р Смърт“.

Психологът подкрепи аргумента на Мадлин.

— Права е, права е. Ако някак го убедим да помоли Лазаръс да избави брат му от мъките, ще стане идеално.

— А и — продължи тя — съдът не би нарекъл това измама.

Агент Съливан бе спечелен.

— Ей, Мадлин, ти си умно гадже! Можеш да се представиш за медицинска сестра и че познаваш тоя лекар.

— Сега пък точка за тебе, миличък — отговори тя. — Това вече не може да не хване по бели гащи нашия самарянин.

Сет приключи визитацията си и мислено задраска още един четвъртък в календара — още точно три месеца и ще е свободен. С Джуди ще заведат децата на другия край на страната да видят Йелоустоун, Йосемайт и Дисниленд. Тогава ще могат да забравят болницата, болката и непосилното бреме.

Докато вървеше към колата, се приближи дребен мургав мъж.

— Доктор Лазаръс?

Акцентът му бе леко испански.

— Да?

— Аз съм Хектор Кампос. Брат ми Франсиско — викат му Франк, е пациент в тази болница.

— Не и мой, струва ми се.

— Той е на друг етаж. Но аз ви чаках, за да ви помоля да станете негов лекар.

— Съжалявам. Боя се, че работя тук само от време на време, а и съм сигурен, че добре се грижат за брат ви.

— Моля ви, докторе! За Бога, моля ви, само прочетете досието му!

Той извади изпод ризата си картонена папка и я тикна в ръцете на Сет.

— Защо мислите, че трябва да го прочета, мистър Кампос?

Сет вдигна поглед. Мъжът бе изчезнал, оставяйки го с папката в ръка. Ужасен.

Сет се опита да прочете детайлите без емоции. Беше решен да не се поддава на съжалението. Но в досието на Франк имаше недълго, но точно описание на опита на брат му да му помогне. Момчето явно бе обезумяло от мъка.

Точно тогава Джуди влезе в кабинета по пеньоар и седна на дивана.

— Тук съм, Сет — каза кротко тя — и няма да си тръгна, докато не ми кажеш. Знам какво държиш, и няма нужда да питам какво си намислил. Но ако казваме, че е свършило, а ти продължаваш да го правиш, ще спрем ли някога?

— Не ние! — стоически отвърна той. — Отговорността е моя.

— Съжалявам, Сет — възпротиви се тя, — но аз споделям живота ти, а също и цялата вина.

— Чувството за вина — поправи я той.

— Нека поне поговорим!

Той й описа накратко ужасните осакатявания на капитан Кампос.

— Боже! — възкликна тя. — Защо не са го оставили да умре на бойното поле? — и заключи с горчива ирония: — Предполагам, това би повишило смъртността в американската армия! Сега горкият човек стои там като часовник, който само тиктака, без да показва времето.

— Искам да го направя — тихо продума Сет. — Заради двамата. Ръцете ми няма да станат по-кървави, отколкото са сега.

— Но, Сет, във военната болница е много по-опасно. Там си само веднъж седмично. Ако някой заподозре нещо, могат да забележат, че смъртта му съвпада с твоето дежурство.

— Мислих за това. Ще намеря повод да се върна след вечеря. Болницата е съвсем пуста нощем. Посетителите не щъкат насам-натам като в нашата. Това е къща, пълна с духове на хора, които никой не иска да види.

— Не, Сет! Ти… ти не си на себе си. Ти не си в състояние да…

— Искаш да кажеш, че съм луд? — прекъсна я той с несвойствено висок глас. — Разбира се, че съм луд. Убивам хора, откакто брат ми Хауи, откакто…

— Това беше от съчувствие.

— Съчувствие — измърмори той навъсено. — Чудя се дали Бог ще се смили над мен за това, което съм направил.

Умълчаха се. Минута. Четвърт час. Тя забеляза, че той се е облегнал на стола си и спи. Загаси лампата и се сви на дивана, за да е близо до него.

Решението бе взето. Просто нямаше да казва на Джуди. Ще си намери извинение да дойде в друг ден и никога няма да й каже. Но първо трябваше да види самия капитан Кампос.

В края на обичайната си обиколка в четвъртък се сбогува и вместо да вземе асансьора надолу, се качи по стълбите на петия етаж. Да открие ранения морски, бе изключително трудно. Всички в това отделение бяха осакатени, изхвърлени от обществото, защото никой не искаше да си припомня ужасите от Виетнам. Дори когато работеше в патологията, не бе виждал такива страшни рани, такива мъчения, такива обезобразявания, такива грозни подигравки с човешкото тяло. Най-после го откри. Взе табелката, окачена на леглото, и видя: Кампос, Франсиско P., военноморски капитан. Според анамнезата той все още чуваше и можеше малко да говори, затова Сет го повика:

— Капитан Кампос?

— Ъ-ъ-ъ — простена бинтованата фигура.

— Разбирате ли ме, като ви говоря, Франк?

В отговор се чу стон, който прие за потвърждение.

— Много ли ви боли, сър?

Последва серия мъчителни вопли, които нямаха нужда от обяснение.

— Капитане, понякога иска ли ви се да сложите край? Всичко това да свърши и да умрете?

Стенание. Звук, който можеше да бъде изтълкуван единствено като молба.

— Разбирам. Много скоро ще дойда да ви видя. — И преди да си тръгне, Сет чу от сакатия мъж нещо като: „Слава Богу!“

Докато разговаряше с Франк, Сет забеляза върху малката масичка до леглото проявите на семейна обич: кръст, няколко цветя от Хектор. Това, което не забеляза, беше микрофонът, поставен там от агент Съливан.

Избра си морфин — съвсем уместно наречен на бога на съня и неоткриваем в организма. Планът му бе съвършен и прост. Ще дойде веднага след вечеря, докато още тракат табли и чинии — почти два часа преди обичайната проверка на жизнените функции на пациентите.

Паркира колата, облече бялата престилка и хванал пълната спринцовка в джоба си, се изкачи до петия етаж. Стигна незабелязан до леглото на капитан Кампос. Той сякаш лежеше спокойно и за радост на Сет, без да усеща болки. Може би, ако го направи сега, Франк никога повече няма да се събуди от болки. Бе говорил с него и малко или много имаше съгласието му. „Хайде, направи го! — каза си Сет. — Просто дръпни завесите около леглото, инжектирай го и си отивай вкъщи!“ Но той имаше принципи.

— Капитан Кампос, чувате ли ме? Д-р Лазаръс е. Тук съм, за да ви спася от болките. Да ви помогна да заспите завинаги. Ако сте съгласен, ще ви бия тази малка инжекция и тя ще сложи край на всичко.

Той почака за отговор. Такъв не последва. Приближи се до сакатия войник. Мъжът не дишаше. Господи, той беше мъртъв! Сет замръзна от изненада.

Изведнъж завесите около леглото се разтвориха и Сет се оказа заобиколен от група мъже, облечени в погребално тъмносиво. Един от тях се легитимира:

— Съливан. ФБР. Арестуван сте за убийството на този офицер.

50.

ФБР ЗАЛАВЯ „ДОКТОР СМЪРТ“

Крещящото заглавие предизвика масова истерия, която се изви като вихрушка около Сет Лазаръс. Цинични журналисти си играеха с всеобщата скрита параноя: „Моят лекар държи живота и смъртта в ръцете си. Ако поради някаква причина не ме хареса, може да ме убие безнаказано.“ Фактът, че злият д-р Лазаръс бе превърнал в истина една от най-ужасните фантазии на хората, направи от Сет обект на гняв и омраза. На страх и отвращение. Но най-вече на любопитство.

Всяко излизане стана кошмар за Джуди. Беше невъзможно да изпрати децата на училище, защото фотографите винаги дебнеха. Струваше й се, че целият свят говори за мъжа й, баща им, и това, което е направил. За шумното мнозинство той беше чудовище. Хората се бояха, че, ако влязат в болница, могат да попаднат на някой като Сет. Обаждаха се на Джуди и й отправяха противни и ужасяващи заплахи. За други, които не смееха да се включат в този емоционален спор, той беше храбър герой. Случаят се коментираше във всеки американски дом. Мъже питаха жените си: „Ако аз умирах от болки, щеше ли да намериш такъв доктор да ме убие?“ Други се чудеха още колко ли доктори Смърт се спотайваха неразкрити. И колко други, освен капитан Кампос бяха убити от чикагския лекар? Лавини от писма засипваха редакциите. Очертанията на пистата бяха ясни: „Право на живот или право на смърт“, — а по трасето се виждаше бясна надпревара.

Защото имаше и такива, които ходеха на църква и се молеха за спасението на Сет. Имаше хора като семейство Карсън, чиято майка бе избавена от страданията благодарение на него. Но единственото, което можеха да направят, бе да се молят. Защото, ако се обявяха в защита на Сет, щяха само да увеличат и без това тежките обвинения в убийство. А и, честно казано, някои от тях се бояха за собствената си кожа. Дали лекарят ще стане отмъстителен и ще спомене имена? И правеше ли ги това съучастници?

Безумието, което витаеше около семейството на Сет всеки ден, се превръщаше в зловещ цирк с главния прокурор Уолтърс в ролята на конферансие. Ставаше все по-известен. Винаги намираше време да отдели на пресата няколко скъпоценни минути.

Агент Съливан също не остана в сянка. Като ПГА, тоест висш служител в Бюрото и вече не в секретните служби, можеше да бъде фотографиран и интервюиран. Той демонстрираше богато въображение, но винаги внимателно се застраховаше с думи като „заподозрян“ и „предполагаем“. Или в най-лошия случай хитро се усмихваше: „Не мога да коментирам това точно сега“, с което отговаряше на въпросите на репортера, без да се излага на опасност.

Всичко това ставаше извън стените на затвора, където се намираше обвиняемият. Понеже прокурорът настоя, че „такъв опасен престъпник не трябва да плаши хората“, съдията отказа да го освободи под гаранция.

От момента на залавянето му Сет бе обзет от ужас и това чувство непрекъснато се задълбочаваше. Преди всичко хората на ФБР сякаш изпитваха извратено удоволствие да тормозят „Д-р Смърт“. Дърпаха силно белезниците, бутаха го малко по-грубо в колата, оказваха му и други любезности. Но най-лошата болка бе не физическата, а унижението, подигравателни изрази от рода на: „Кой ще ти е адвокат — Джак Изкормвача ли?“

Всъщност той нямаше адвокат. Едно свястно момче, Мъри, с когото бе учил в колежа, му помагаше за данъците и бе осъдил един, който се бе блъснал в колата му. Но за Мъри бе ясно, че този случай не е по силите му.

— Не се тревожи, Сет — каза му той. — Ще ти намеря отличен адвокат. Дори ще се обадя на приятелите си в Ню Йорк, за да разбера кой е най-подходящ за съдебни процеси.

Сет прекарваше часове неподвижен в килията, без да знае какво да прави. Копнееше за всекидневните посещения на Джуди. Тя беше нишката, която го свързваше с живота и здравия разсъдък.

— Закарах децата при Наоми в Индианополис. Тя каза да не се тревожим и че ще се грижи за тях, колкото трябва. Винаги съм знаела, че сестра ми е добро момиче.

Той поклати глава и прошепна:

— Боже, какво правя тук? Защо ме преследват? Тези хора нямат ли милост!

Не, помисли си Джуди. Съчувствието е несправедливо разпределено между хората. Ти имаш прекалено много, те — прекалено малко.

— Какво става с адвоката? — попита той.

— Мъри прави каквото може. Казва, че трябва някой изключително добър, за да се изправи срещу главния прокурор в съдебната зала. Уолтърс е дяволски хитър, а има и политически амбиции. Мъри казва, че ни трябва Пери Мейсън или Марк Силбърт.

— Силбърт? Прочутият „шампион по безнадеждни дела“? Толкова ли е безсмислено делото ми? Така или иначе, мисля, че не можем да си го позволим.

— Не ме интересува! Ще продам къщата, Сет. Всичко, стига да ти помогна.

— Моля ви! — простена той. — Нека някой ме измъкне оттук.

Тя го прегърна. Винаги си беше слаб, но сега бе станал съвсем чуплив — и телом, и духом. Тя реши да отиде в кантората на Силбърт и да стои там, докато той не се съгласи да я приеме.

Това беше най-кратката обсада в историята.

Щом секретарката съобщи кой е пристигнал без уговорка в приемната, мистър Силбърт нареди веднага да я доведат. За първи път от седмица Джуди почувства, че може би има приятел в този свиреп свят.

Докато я водеше по коридора, секретарката я предупреди:

— Моля ви не се плашете от гласа на мистър Силбърт. Той се възстановява след операция.

— Каква операция?

— Казва се ларинготомия.

— Знам — отвърна бившата медицинска сестра. — Махнали са му гласните струни.

Секретарката кимна.

— Той се държа много смело. Всеки ден идва терапевт да го учи как да използва електронния апарат в гърлото си, за да може да говори пак. Все още звучи доста… задгробно. Но ще свикнете.

Аз може би, помисли си Джуди. А съдиите?

Макар и предупредена, Джуди не успя да избегне шока, когато чу белокосия адвокат да прошепва с помощта на апарата си:

— Здравейте, мисис Лазаръс. Заповядайте, седнете.

Не беше просто метален звук от малък микрофон, а гласът сякаш извираше от дъното на дълбок кладенец.

— Вярвам, че секретарката ви е обяснила защо вече не пея в Метрополитън опера — пошегува се той, като изговаряше всяка дума с усилие. — Така или иначе, няма да говоря много пред съда, докато не съм наясно с тази история. Но в кантората ми има много упорити хора, които могат да се справят. Радвам се, че дойдохте при мен! От всичко, което четох във вестниците, разбирам, че някой има специален интерес да превърне делото на съпруга ви в шумен процес. И това го поставя в много опасно положение.

Ще поеме делото — помисли си Джуди. И какво от това, че не може да говори, не са му оперирали мозъка, я. И тогава се сети, че не е задала втория важен въпрос.

— Мистър Силбърт, Сет печели добре, но не сме богати хора.

Адвокатът я прекъсна с махване на ръка и каза със стържещия си тон:

— Не се притеснявайте за таксата, мисис Лазаръс. Тази кантора повече се интересува от законите, отколкото от хонорарите. Освен това имаме платежоспособни клиенти, които субсидират походите ни в защита на справедливостта. Например току-що спечелихме голямо дело срещу „Игъл Фармасютикълс“, защото не са пояснили, че взимането на „Саранак“ срещу гадене по време на бременност може да увреди плода.

— Да, четох за това. Беше наистина изключително!

— Между другото, мисля, че колегата, който ми помогна да подготвя делото, е идеален за вашия случай. Той е чудесен! Завърши право преди две години и вече участва като експерт в някои важни случаи на лекарска грешка. Естествено, ще подготвим заедно делото. Но нека го повикам, за да не разказвате два пъти — той натисна бутона на секретарката. — Бихте ли повикали доктора, моля!

Джуди се обърка.

— Доктор ли казахте?

— Да, той е лекар и адвокат. Не мога да ви опиша колко безпогрешен беше, когато разпитваше експертите на „Игъл“. Накара ги да се чувстват като ученици, които току-що са чули първия си урок по химия. Всъщност, щом започна да разбива на пух и прах опозицията, „Игъл“ вдигна ръце и се предаде.

В този момент влезе Бенет Ландсман.

— Здравейте! — подаде той ръка на Джуди. — Радвам се, че дойдохте при нас! Отчасти защото мисля, че цялата проклета история е просто политически футбол, и отчасти защото с мъжа ви бяхме състуденти в Медицинския институт.

— Даваш ли си сметка, Бен, че това може да се използва срещу теб?

Бенет се усмихна успокоително.

— Марк, щом изправя черната си физиономия срещу съда, знам, че вече има две и половина точки в полза на противника. Но обикновено си наваксвам — после се обърна към Джуди: — Мисис Лазаръс, бихте ли ни казали всичко от начало до край.

Двадесет минути по-късно Бенет бе пламнал от възмущение. Все пак съумя да успокои Джуди, че е имало много прецеденти, при които „милосърдните убийци“ са били оправдавани, поради особени обстоятелства — обикновено, защото цялото семейство е молело да се сложи край на мъките на пациента. Но не трябваше да забравят, че Уолтърс използва случая като трамплин за себе си и далеч няма да им е лесно.

Първата му работа беше да измъкне Сет от килията под гаранция. Успя за радост и на двамата Лазаръс. Освободиха Сет за момента под гаранция от хиляда долара, която изплати фирмата на Бенет. Посъветва ги заради сигурността и спокойствието им да отседнат анонимно в някой затънтен хотел. Те с готовност се съгласиха.

— И го хранете добре — посъветва Бенет Джуди. — Очевидно храната в затвора не му е понесла.

Макар и още слаб след травмата от задържането му, Сет се качи, за да стисне ръката на Бенет.

— Никога няма да забравя това, Бен. Та ние едва се познавахме в училище, а ти рискуваш заради мен.

— Не! — възпротиви се Бенет. — Правя го не само заради теб, а и заради пациентите, на които си помогнал. Бог е свидетел, че мога да изброя много случаи, когато хирурзи, с които съм работил, са откривали наистина ужасен рак в почти всеки орган на пациента и са казвали на анестезиолога да го приспи „малко по-дълбоко“. И дори не са го будили да питат дали е съгласен.

— Би ли свидетелствал някой от тях? — попита Сет.

— Изключено. Така си слагат въжето на шията. Не са толкова благородни.

Всъщност проблемът беше да намерят лекар, а ако имаха късмет — трима-четирима, които да свидетелстват, че Сет не е нарушил етиката, защото основната задача на лекаря е да спаси пациента от страдания.

Процесът бе насрочен за първия понеделник на ноември. Бенет знаеше, че ще му трябва страшно много време, за да намери в медицинските среди лекари, достатъчно смели да защитят Сет. И все пак до средата на лятото не бе открил нито един. Хирурзи — негови приятели в Бостън и Ню Хейвън, или отричаха някога да са правили това, което ги бе видял да правят, или просто отказваха поради неписания закон, че лекарите не трябва да критикуват себеподобните си.

Времето изтичаше и Марк Силбърт помоли съда за отсрочка. Главният прокурор Уолтърс също смяташе датата за неудобна. Процесът се падаше след изборите и нямаше да му помогне. Така че той на свой ред помоли за по-ранна дата. Това, разбира се, беше нечестно и жестоко. Но Едмънд Уолтърс не се бе блъскал залудо през последните двайсет години. Имаше необходимите връзки. Използва всяка възможност. И делото бе пренасрочено за първи септември. Бен избухна. Силбърт сипеше огън и жупел. И двамата протестираха. Без резултат. Делото наближаваше и въпреки че имаха амуниции, нямаха оръжие.

Една вечер в средата на август Бенет се оплака на Барни по телефона. Беше решил да прекара нощта на бюрото си и да телефонира, докато всички лекари по източния и западния бряг си тръгнат от работа.

— Такъв срам! — ядоса се Барни. — Не мога да повярвам, че могат да бъдат такива егоисти, когато е заложен човешки живот, особено на един от тях.

— Барни — уморено отвърна Бенет. — Ако само ти кажеш имената на прочутите лечители на нацията, които отказаха да свидетелстват, книгата ти ще се превърне в „Кой какъв е в американската медицина“.

— Противникът тежковъоръжен ли е?

— Шегуваш ли се! Те имат цял батальон, който трака със зъби, готов да осъди евтаназията. Изведнъж професията на лекаря се оказа омърсена, и никога няма да познаеш кой е най-важният им свидетел-експерт. Ще се шашнеш! Кой друг, освен декан Кортни Холмс?

— Холмс? Това майтап ли е? Защо ще си прави труда да свидетелства срещу бивш ученик?

— Ами за негова чест, чувам, че е трябвало да го призоват. Има надежда да не е толкова навит да дава показания срещу Сет.

— Мога ли да помогна с нещо?

Бен помисли и каза:

— Всъщност има едно нещо, Барни. Братът на покойния — Хектор, е имал някакво умствено разстройство. Би ли се видял с него да определиш доколко според теб като специалист е годен за свидетел.

— Разбира се, Бен, разбира се. Но защо искаш да викаш неуравновесен човек за свидетел?

— Барни, не схващаш ли положението? Никой, който е с ума си, няма да свидетелства за нас.

— Това е смешно, Ландсман!

— Уверявам те, че не ми е до смях. Кога можеш да тръгнеш? Добре. Ще уредя срещата и ще те чакам на летището. Доведи Лора и можем да си направим минисреща на класа. И ей, благодаря ти, че поемаш риска!

— Не, Бен, Сет си е сложил главата под секирата.

Барни затвори и каза на Лора:

— Е, Кастелано, какво ще кажеш за един уикенд във ветровития град?

— Чудесно! Но не мога.

— Хайде, бебчо! Нали имаме специален договор за уикендите?

— Не мога да летя, Барни.

— Това какво е? Нов вид фобия?

— Нов е, но не точно фобия. Бременна съм.

51.

— Внимание, внимание! Заседава районният съд на Северен Илинойс. Моля, станете при влизането на Негово благородие съдия Джулиъс Новак!

Един типичен маунтрашморец с изсечени черти, в черна тога закрачи към подиума, седна и без церемонии погледна към адвокатите.

Така. Ще чуем: „Съединените щати срещу Лазаръс“. Готови ли са адвокатите?

Огромната тълпа и тежката чикагска жега, които нахлуваха отвън, бяха превърнали залата в пещ въпреки климатичната инсталация. Марк Силбърт с трудност се изправи и отговори с достойнство, което се усещаше и в стържещия му глас:

— Готови сме, Ваше благородие.

Въпреки че протоколът изискваше официалният обвинител да бъде помощникът на главния прокурор, Ед Уолтърс ловко си присвои главната роля, като остави на ерудирания представител на правителството, младия Родни Брук, една-единствена реплика:

— Да, Ваше благородие.

В този момент Уолтърс скочи на крака, излезе иззад скамейката и зае центъра на сцената. Обърна се към съдебните заседатели в поза на тенор, който се кани да срази публиката с великолепна ария:

— Ваше благородие, дами и господа съдебни заседатели, нашите доказателства днес ще установят без никакво съмнение, че на дванайсети март тази година д-р Сет Лазаръс съзнателно и с умисъл е убил офицера от американския флот капитан Франсиско Кампос, пациент в болницата за ветерани в Лейкшор — свали очилата си и обходи с поглед лицата на съдебните заседатели. — Важността на днешното дело надхвърля стените на тази зала. То засяга най-основните принципи, които са залегнали в нашата законност. Колегите ми от защитата господата Силбърт и Ландсман биха оспорили, че деянието на подсъдимия е „милосърдно убийство“, но това е равносилно на признание за вина. Защото при очевидната липса на самозащита или умопомрачение никъде няма такъв закон, който да разграничава убийства от жестокост и убийства от съчувствие. Обвинението съзнава, че обвиняемият е бил смятан до този момент за извънредно умен и състрадателен лекар. Въпреки това с помощта на свидетели-специалисти ще докажем, че действията му са били незаконни.

Съдията Новак попита защитата дали е подготвила уводни думи. Силбърт стана и с дращещия си метален тон отвърна:

— Не, Ваше благородие. Убедени сме, че обвинението не е в състояние да докаже без никакво съмнение, че обвиняемият е виновен.

Отново от централната позиция Уолтърс призова агент Джон Патрик Съливан на свидетелското място. Служителят на ФБР се настани удобно на добре познатата му скамейка. Уолтърс започна разпита.

— Агент Съливан, бихте ли ни казали как службата ви научи за случая?

— Сър, според параграф 18 от Закона за престъпността в САЩ всеки незаконен акт, извършен над федералното имущество, спада към нашата компетенция. Внимание върху действията на д-р Лазаръс ни обърна сестра от болницата, която го заподозряла за внезапната смърт на пациент и се разтревожила, че виновникът може да го направи отново. Затова Бюрото постави обвиняемия под денонощно наблюдение и получихме разрешение да поставим микрофон до леглото на починалия.

— Защо? — попита Уолтърс.

— Защото имахме основание да смятаме, че капитан Кампос ще е следващата жертва.

— Какво ви наведе на тази мисъл?

— Знаехме, че по-младият брат на капитана се е опитал да го убие миналата Коледа. Нещастното момче имало идея фикс да сложи край на мъките на брат си по някакъв начин — Съливан бързо се поправи: — Поне това, което е смятал за мъки.

— И какво научихте от записа?

— Чухме д-р Лазаръс да казва на капитан Кампос, че ще го убие.

— Как реагира капитан Кампос?

— Беше очевидно разстроен, но като пълен инвалид нямаше как да обясни страховете си на медицинския персонал.

Бен го прекъсна ядосано:

— Възражение! Касетата ще докаже, че капитанът, макар и сакат, е имал здрав ум и достатъчно сили да комуникира.

Уолтърс се обърна директно към защитата:

— Желаете ли да включите касетата към доказателствата като автентичен запис на това, което е станало?

— Да.

Съдът отново се раздвижи. След като донесоха касетофон, Уолтърс обяви като церемониалмайстор:

— Ваше благородие, дами и господа съдебни заседатели, сега ще чуете така наречения разговор между капитан Кампос и обвиняемия Сет Лазаръс.

Тържествено натисна бутона „Старт“. Цялата зала чу как Сет пита ранения офицер дали го разбира, и жалното скимтене в отговор. И отново, когато попита дали го боли, се чу серия от стенания. Накрая чуха Сет да казва: „Много скоро ще дойда да ви видя.“

Уолтърс изключи касетофона и погледна съдебните заседатели с неприкрито задоволство:

— Дами и господа, оставям на вас да решите, дали тези измъчени звуци, тези несвързани и, смея да заявя, животински стонове са израз на съгласие, или на страх, който той не би могъл да предаде по друг начин.

Сет се хвана за челото като при силна болка. Няколко реда по-назад Барни успокоително сложи ръка върху стиснатия юмрук на Джуди. Бенет се намеси:

— Възразявам, Ваше благородие. Това е обобщение и трябва да се направи на края на процеса.

Новак кимна.

— Приема се — обърна се към Уолтърс и нареди: — Продължавайте, господин прокурор.

Уолтърс попита служителя на ФБР:

— Бихте ли ни казали, какво направихте след предложението на обвиняемия да убие капитана?

— Разбира се. В мазето двама души наблюдаваха микрофона, така че, щом се чуе нещо, веднага да се засилим нагоре — после се извини на съда: — Простете за израза, но ние се опитвахме да спасим човек! За съжаление записано е и самото убийство.

С друг тържествен жест прокурорът отново натисна бутона и се чу гласът на Сет: „Капитан Кампос, чувате ли ме? Доктор Лазаръс е. Тук съм, за да ви спася от болките. Да ви помогна да заспите завинаги. Ако сте съгласен, ще ви бия тази малка инжекция и тя ще сложи край на всичко.“ Уолтърс спря касетофона и попита свидетеля:

— Как вие и хората ви реагирахте на това?

— Възможно най-бързо. Но се боя, че д-р Лазаръс действаше още по-бързо и докато стигнем на място, вече беше убил капитан Кампос.

— Възражение! — обади се Бенет. — Терминологията на обвинението приема вината за доказана.

На което Новак отговори:

— Приема се, д-р Ландсман. Призовавам съдебните заседатели да пренебрегнат последното изявление на агент Съливан.

Невъзмутим, Уолтърс учтиво заключи:

— Агент Съливан, получавате похвала за действията ви в тази ситуация!

— Благодаря, сър.

Той тръгна да става от свидетелското място, но се сети, че трябва да бъде разпитан и от другата страна.

— Агент Съливан — започна Бенет — бих искал да коментирате последната част на записа и да обясните какво предполагате, че е станало.

— Аз не предполагам, мистър Ландсман — раздразнено отговори Съливан. — Аз знам. Аз съм професионален служител на закона.

— Извинете, сър, но вие не сте присъствали. Единственото непосредствено доказателство, което имаме, е вашата касета. Случайно не сте ли я коригирали по някакъв начин?

— Не, разбира се!

— Тогава мога ли да ви помоля, сър, да кажете как отговори капитан Кампос на предложението на д-р Лазаръс да го инжектира?

Съливан се замисли.

— Ами, изглежда, не е отговорил. Може би е бил прекалено упоен.

— Или капитан Кампос вече е бил мъртъв. Възможно ли е? — предположи Бенет.

— За Бог всичко е възможно — раздразни се агентът. — Нали чухте думите на Лазаръс, че е там, за да му помогне да умре. Какво значение има?

— Мисля, че има доста голямо значение. Обвиняемият вече потвърди на предварителния разпит, че никога е нямало да извърши деянието без съгласието на пациента. Така ли е?

— Мистър Ландсман, отдавна работя в тази сфера. А когато полицай влезе и намери мъртвец и над него някой с димяща пушка, е съвсем ясно какво е станало, нали?

— Съвсем ясно е какво смятате вие, агент Съливан! — Бенет се върна на мястото си и взе тънък документ в синя папка. — Агент Съливан, чели ли сте заключението от аутопсията на капитан Кампос, приложено към веществените доказателства?

— Да, сър.

— Спомняте ли си, че според него смъртта е настъпила вследствие на голяма доза кокаин?

— Да, сър.

— ФБР откри ли спринцовка, или друго средство, което може да е съдържало кокаин, с отпечатъците на обвиняемия?

Съливан се поколеба за миг:

— Това не означава нищо. У него намерихме пълна спринцовка с морфин, достатъчна, за да убие кон.

— Не отговорихте на въпроса ми, сър. Ние не отричаме, че у д-р Лазаръс е имало спринцовка с морфин — и, сигурен съм, съдебните заседатели знаят, както вие сам казахте, че е била все още пълна. Но как смятате, че д-р Лазаръс е вкарал кокаина в кръвта на починалия? И как си обяснявате, че не е бил намерен никакъв инструмент?

— Сигурно се е отървал от него.

— Това е само ваше предположение, нали?

Съливан неохотно кимна:

— Може да се каже, че е така.

Бенет погледна съдебните заседатели и с лек жест освободи свидетеля:

— Нямам други въпроси.

Съливан го изгледа намръщено и си тръгна.

Преди да повикат следващия свидетел, главният прокурор Уолтърс взе голяма книга със закони, отвори я на предварително отбелязана страница и се обърна към съдебните заседатели с неприкрито самодоволна усмивка:

— Дами и господа съдебни заседатели, припомням ви следното: „Прието е, че едно лице може да се признае за виновно в опит за убийство на набелязана жертва, която вече е мъртва, в случай че има доказателства, според които по време на опита обвиняемият е смятал жертвата за жива.“ — Уолтърс се обърна сияещ към заседателите: — Бих казал, че това е доста недвусмислено и се отнася директно към…

— Възражение! — стана Силбърт. — Обвинението няма право да коментира закона.

— Приема се — отсече Новак.

Уолтърс само сви рамене с престорено примирение, сякаш искаше да каже: „Всички знаем, че е виновен, само спазваме формалностите.“ И продължи:

— След като колегите от защитата заговориха за клетвени показания, искам да насоча вниманието ви към показанията на Хектор Кампос, който е правил опит да убие брат си в състояние, окачествено като временна лудост. Братът на починалия призна, че е помолил д-р Лазаръс да извърши — отново ще използвам думата с резерви — „милосърдно убийство“. Така че имаме още едно доказателство за предумишлените действия на обвиняемия — замълча и добави: — Обвинението призовава д-р Къртни Холмс.

Неколцина от лекарите в залата, включително и един от защитниците, гледаха със страхопочитание как бившият им декан върви изправен към свидетелската банка и застава в очакване на въпросите. Слушаха как Холмс изброява безспорните си достойнства. Професор по медицина в Харвард в продължение на трийсет години, от които дванайсет е декан. Сега, макар и пенсиониран преподавател, е член на редица държавни комисии и консилиуми.

И все пак, макар че Уолтърс обоснова появата му, като го накара да цитира няколко свои публикации върху лекарската етика, защитата не можеше да си представи каква светлина би хвърлил Холмс върху делото.

— Декан Холмс, познавате ли обвиняемия?

— Спомням си го като чудесен студент от випуска на шейсет и втора година. Мисля, че беше първенецът.

— Не е ли вярно, че през февруари петдесет и девета година и отново след една година в института е имало поредица от неочаквани убийства?

Бен веднага скочи на крака:

— Възразявам, Ваше благородие! Обвинението не уточнява, че не са били убити хора, а всъщност…

Уолтърс го прекъсна саркастично:

— А, значи вие също знаете за тези убийства, господин адвокат!

Съдията Новак удари с чукчето:

— Господа, това не е ученически спор. Моля адвокатите да се приближат!

Двамата се подчиниха. Новак попита шепнешком:

— Какво, по дяволите, се опитвате да докажете, Уолтърс?

— Ваше благородие, само се опитвам да установя, че обвиняемият е извършвал и други „лоши постъпки“, и да покажа, че поведението му е такова отдавна.

— Това е много двусмислено — запротестира Бенет. — Защитата е против.

Съдията въздъхна:

— Ще го оставя да свърши и после ще определя приемливо ли е доказателството. Можете да продължите, мистър Уолтърс.

Бенет се подчини и се върна на мястото си, поглеждайки мрачно към Марк Силбърт. Уолтърс продължи да разпитва свидетеля.

— Бихте ли описали тези убийства, д-р Холмс.

Известният професор бавно отговори:

— Веднъж през петдесет и девета и отново през шейсета година стана странно измиране на лабораторни животни, по-точно на кучета.

— И не беше ли обвиняемият в един от класовете, които правеха опити с тези животни?

Бенет избухна:

— Възражение! Какво общо има смъртта на тези кучета със случая на д-р Лазаръс?

— Все още се въздържам от изводи, д-р Ландсман, и ще преценя, когато чуя малко повече.

— Декан Холмс, бихте ли нарекли това, което се случи на кучетата и в двата случая, „милосърдно убийство“?

— Бих казал, че е леко пресилено.

— Нека перифразирам въпроса си, сър — Уолтърс се опита да скрие растящото си недоволство от провала на своя свидетел. — Бихте ли казали, че тези убийства са били от гледна точка на жертвите облекчаване на страданието им?

— Да, предполагам.

Уолтърс се обърна към заседателите:

— Дами и господа, обръщам ви внимание, че, макар и връзката да не е пряка, д-р Лазаръс е бил студент, когато са станали двата инцидента — единствени по рода си в историята на Медицинския факултет в Харвард, а именно така наречените „милосърдни убийства“ на — колко кучета бяха, декан Холмс?

— Не си спомням.

Уолтърс погледна бележките си.

— Ще опресня ли паметта ви, ако кажа, че при първия случай са убити девет, а при втория — шест? Разкрита ли бе някога тази загадка?

— Не, не беше — отвърна глухо Холмс.

— И повтори ли се в някоя от следващите години?

— Не, сър, не се повтори.

Уолтърс се обърна към Бенет:

— Ваш ред е.

Изведнъж Бен усети странна нерешителност. Макар че се бе изправял срещу много страховити свидетели, сега му се налагаше да разпита един от най-уважаваните си преподаватели. Трябваше му голямо психическо усилие, за да си спомни, че вече не е ученик.

— Декан Холмс, сър, публикували ли сте някога възгледите си върху евтаназията и изнасяли ли сте лекции на тази тема?

— Да, например в „Проблеми на първата международна конференция по медицинска етика“ и от време на време в по-кратка форма пред журналисти.

— Тогава, сър, можете ли да ми кажете дали открито сте изявявали и поддържате ли сега някакво определено становище „за“ или „против“ така нареченото „милосърдно убийство“?

Залата затаи дъх. Холмс отвърна тихо и с достойнство:

— Ако няма надежда за живот и облекчаването на болките е извън нашите възможности, знам ситуации, в които лекари, дори мои преподаватели, са ускорявали смъртта на пациента.

В цялата зала гръмнаха гласове и коментари. Съдията ядосано заудря с чукчето.

— Запознат ли сте със спора по този въпрос?

— Мисля, че да.

— Като специалист смятате ли, че е редно да се вземе предвид мнението на религиозни групи?

— Да.

— Знаете ли становището на папа Пий VII по този въпрос?

— Да.

— Ще кажете ли на съда какво е то?

— Знам, че през 1958 година Негово преосвещенство е бил запитан директно дали мисли, че може да се даде морфин или друго болкоуспокояващо на пациент, което да облекчи страданието му, дори това да му застраши живота.

— И той е отговорил…?

— „Да.“ Мога да посоча и източника. Този възглед се подкрепя от Декларацията на Ватикана по повод на евтаназията.

— Искате да кажете, че папата е вярвал в „милосърдното убийство“?

— Възражение! Възражение! — развика се Уолтърс. — Свидетелят не трябва да тълкува това, което папата може би е искал да каже.

— Приема се — отсъди Новак. — Освен ако д-р Ландсман не го покаже в публикация, съдът не трябва да взема под внимание думите „милосърдно убийство“, отнесени към мнението на папата. Моля продължавайте!

Бенет се потеше. Изненадващото твърдение на папата, известен с далеч нелибералните си възгледи, бе основният му коз. Но му оставаха още карти.

— Един последен въпрос, декан Холмс. Да оставим теорията, самият вие бихте ли „помогнали“ на човек да умре?

Последва мълчание. Тълпата се напрягаше да чуе отговора на прочутия лекар. Той бе изречен тихо:

— Бих.

Репликата на Бенет: „Нямам повече въпроси“ се изгуби в шумната реакция на публиката. За да ги умири, съдията трябваше няколко пъти да удря с чукчето. Уолтърс стана.

— Ако Ваше благородие приеме тези последни въпроси, бих искал да запитам декан Холмс дали е запознат с декларацията на д-р Едуйн Лондон, главен хирург на Съединените щати, по този въпрос?

— Да. Не си спомням точните думи, но…

— Ще се радвам да ви ги припомня. Д-р Лондон е казал: „Само Бог може да решава кога един живот няма смисъл. Приемем ли веднъж принципа, че човек има право да решава кой да живее и кой да умре, вече сме поели пътя към концентрационните лагери.“ — погледна съдията. — Нямам повече въпроси.

Съдията се обърна към Бен:

— Д-р Ландсман?

— Не, Ваше благородие.

— Други свидетели, мистър Уолтърс?

— Не, сър. Искам с уважение да напомня на заседателите, че вече сме приложили към веществените доказателства резултатите от аутопсията и че са чули предварителните показания на свидетелите, които не присъстват. Обвинението се оттегля.

— Добре. Обедна почивка. Ще продължим в два часа.

До един и четиридесет и пет всички места бяха заети. Бен стана, за да поеме защитата. Възнамеряваше да обсади съдиите с примери от процеси, на които „милосърдните убийци“ са били признати за невинни.

— Прецедентите са безброй. Например през 1961 година бащата, който уби силно осакатеното си…

Ед Уолтърс дори не успя да възрази. Съдията Новак вече се бе намесил:

— Недопустимо, д-р Ландсман, недопустимо! Забранявам ви да възприемате този начин на аргументация!

Бенет, лишен от най-силния си аргумент, погледна безпомощно Марк Силбърт, който му даде знак с ръка. Сега Бен погледна Барни, на чието лице ясно бяха изписани думите му след разговора с Хектор Кампос: „Този човек е много несигурен, Бен. Той е двукрака бомба със закъснител.“ Макар и неохотно, Бенет призова брата на починалия.

— Хектор — запита го внимателно. — Съзнавахте ли сериозността на нараняванията на брат ви? Знаехте ли, че е сляп, почти глух и не може да се движи?

— Да.

— Знаехте ли, че изпитва болка?

— Да.

— Откъде знаехте?

— Той каза, сър.

— С думи?

— Ами не, сър. Може само да прави звуци, като на записа. Но лесно аз разбира кога казва да и кога — не. Затова, като попита Франк дали иска да умре, знам, че каза „да“.

— И какво направихте?

— Аз купува пушка. Аз опитва да го застреля, но не улучва — той едва сдържаше сълзите си. — Но не улучва! Ужасно! Не улучва!

Скри глава в ръцете си и захлипа.

Съдията Новак се наведе към Бенет:

— Искате ли да обявя почивка?

— Не, сър. Ще се оправи.

Съдът наблюдава около една минута как младият мъж се съвзема.

— Хектор — меко продължи Бен. — Ще ни кажете ли защо го направихте?

— Франк много се мъчи. Той много иска Бог да прибере в рая.

Бенет погледна Уолтърс:

— Ваш ред е, господин главен прокурор — тръгвайки към мястото си, видя как Барни с облекчение си бърше челото.

Уолтърс изскочи от стола си и нетърпеливо каза на съдиите:

— Ще задам на този човек един въпрос, един-единствен въпрос и ще съм доволен от отговора независимо дали е „да“, или „не“. Мистър Кампос, помолихте ли, или не д-р Лазаръс да използва способностите си на лекар, за да убие брат ви?

Хектор кимна.

— Моля ви кажете думата — да или не?

— Да. Аз помоли.

С театрален жест към съдиите, Уолтърс обяви:

— Нямам повече въпроси.

Бенет вече бе на крака:

— Ваше благородие, имам допълнение. И аз както уважаваният ми колега ще задам само един въпрос на свидетеля — той замълча, опита се с поглед да успокои младежа и попита кротко: — Хектор, да или не? Вие ли инжектирахте кокаина?

Свидетелят остана ням. Бен леко го подкани:

— Вие ли бяхте, Хектор?

— Ще отида в затвора — измънка той, клатейки отрицателно глава.

Чу се покъртителна въздишка. Бенет се разкъсваше между съчувствието към страданията на младия мъж и страха, че той може да рухне и да анулират показанията му. Отново попита тихо:

— Моля ви, отговорете с „да“ или „не“. От това зависи животът на невинен човек. Вие ли инжектирахте кокаина, който уби брат ви?

Младият мъж отново се поколеба, но само за миг и каза:

— Да. Франсиско ме умоляваше.

В залата настъпи смут и Бенет се обърна към съдията:

— Ваше благородие, въз основа на тези показания искам обвинението да се отмени.

— Възражение! — Уолтърс реагира преди Новак. — Мисля, че нещо убягва на моя млад колега. Той може би е забравил вашите допълнения към Закона за невъзможността, че в този щат човек е виновен дори ако само е възнамерявал да извърши деяние, вече извършено от друг. Затова показанията на Хектор Кампос нямат отношение към случая д-р Лазаръс.

— Мистър Уолтърс е прав — заяви съдията. — Наличието на умишлени действия запазва обвинението в сила.

Бенет изчака да настъпи пълна тишина й рече, почти шепнейки:

— Защитата призовава д-р Сет Лазаръс.

Всички в залата застинаха, докато Сет, прегърбен, блед и нервен, бавно вървеше към свидетелското място.

— Ще бъда кратък и ясен, д-р Лазаръс — каза Бен. — Първо във връзка с обвинението в предумисъл. Кажете ни дали възнамерявахте да сложите край на живота на капитан Кампос?

— Да, сър.

— Можете ли да кажете на съда защо?

— Защото за него нямаше живот. Искам да кажа, истински живот. Има разлика между съществуване и живот. Да си жив, е просто биологично явление. Шимпанзетата и бръмбарите, дори дърветата и храстите са живи неща. Но животът е нещо повече. Той означава биография, освен биология. Исках да облекча страданията на някой, който вече не беше човек. Вярвах, че капитан Кампос заслужава милостта, която обществото оказва на ранените животни.

Никога, дори и в най-смелите си мисли, Едмънд Уолтърс не бе допускал, че защитата ще призове обвиняемия като свидетел. Защото ФБР беше съставило на Сет досие, което можеше да го държи в съда до края на живота му. Обвинителят се впусна в кръстосан разпит:

— Д-р Лазаръс, когато бяхте в Медицинския факултет и през 1959 година карахте курса по хирургия, спомняте ли си случаите, описани от декан Холмс, когато са били убити опитните животни, или, както вие учените го наричате — „пожертвани“. Отговорете с да или не!

Без да се колебае, Сет отвърна:

— Аз го направих.

Последва силен шепот. Развихриха се бурни чувства.

— Имам още един въпрос — Уолтърс прикова Сет с поглед. — Д-р Лазаръс, в периода между смъртта на опитните животни и убийствата на морския офицер „помагали“ ли сте някога на пациент да умре?

— Възразявам! — рязко се включи Бенет. — Въпросите са тенденциозни!

Новак помисли и каза:

— Не се приема.

В залата бе тихо като в гробница. Барни прегърна Джуди. От свидетелското място нямаше отговор. Уолтърс го подкани:

— Д-р Лазаръс, всички с нетърпение чакаме отговора ви. „Помагали“ ли сте някога на друг пациент?

Сет се забави и с тих гняв отвърна:

— Да, мистър Уолтърс. От съчувствие.

Обвинителят свали очилата си:

— Нямам други въпроси.

Докато Сет вървеше към мястото си, в залата цареше мъртвешка тишина.

Миг по-късно Бенет стана, за да произнесе заключителната пледоария. Винаги бе смятал за нечестно, защитата да говори първа и да остави последната дума на обвинението. Съдебните заседатели, колкото и да са добронамерени, бяха просто тръстики на вятъра, особено в този късен час, склонни да се люшнат към впечатлението, с което останат накрая. ЗАТОВА ТРЯБВАШЕ ДА Е ДЯВОЛСКИ ДОБЪР!

— Ваше благородие, дами и господа съдебни заседатели, чухме много емоционални думи в тази зала. Всъщност фактите почти се загубиха зад завесата от морални и етически въпроси, които нямат нищо общо с делото на доктор Лазаръс. Бих приел за достатъчно признанието под клетва на Хектор Кампос, че е убил брат си преди идването на д-р Лазаръс. Признавам цитирания от обвинението Закон за невъзможността, но ви напомням, че милосърдното убийство, или както някои мои колеги го наричат „достойната смърт“, се практикува от незапомнени времена. В своето нещастие Йов е поискал смъртта си. И макар да е истина, че Бог е сложил край на мъките му, не знам такъв случай на божествена намеса, в което и да е раково отделение. Обвиняемият д-р Лазаръс призна, че се е намесвал в случаи, когато пациентът е изпитвал ужасни болки и не е имало надежда — той спря, за да си поеме въздух. — Във всеки случай д-р Лазаръс не е убил капитан Кампос, защото след умопомрачителните, убийствени рани, получени във Виетнам, капитан Кампос не би могъл да се нарече жив. Защитата се оттегля.

Главният прокурор Уолтърс имаше три сребърни куршума в пушката си и щеше да ги изстреля всичките. Започна с Асоциацията по медицина.

— Дами и господа съдебни заседатели, искам да подкрепя желанието на съдията да се придържаме към конкретното обвинение, затова само ще спомена изявлението на Асоциацията на медиците от 1973 година, озаглавено „Лекарят и умиращият пациент“. В него се казва, цитирам: „Умишленото лишаване от живот на едно човешко същество от друго — тук те дори използват думите «милосърдно убийство» — е противно на целите на лекарската професия.“ Край на цитата. Но да оставим асоциацията. Спомнете си опита на защитата да се позове на католическата църква, запитвайки декан Холмс за едно изказване на папа Пий отпреди много години. Но да не забравяме и думите на отец О’Конър, католически свещеник в болницата за ветерани, където почина капитан Кампос — той повиши глас и прочете: — „Църквата сега, както и винаги, е против отнемането на живота при каквито и да било обстоятелства.“ Бързам да добавя, че, както чухме тук, еврейските теолози са не по-малко категорични по този въпрос. Маймонид — самият той лекар, е писал, че „умиращият човек трябва да се третира като жив човек във всяко едно отношение“ — Уолтърс помълча и добави: — В Корана ясно се казва, че евтаназията, дори и пожелана от жертвата, е грях и тези, които я извършват, трябва да бъдат, цитирам: „завинаги изгонени от рая“. Обвиняемият призна под клетва, че е „помогнал“ на хора да умрат, или, иначе казано, взел е субективно решение кой да живее и кой не. Разбира се, това е само Божие право. Някога нацистите направиха това с шест милиона души и целият свят поиска да бъдат наказани.

Дами и господа, съдебни заседатели, знам, че не сме богове. Моля ви не ни позволявайте да действаме като нацисти! Обвинението се оттегля.

Времето напредваше. Съдията нетърпеливо предупреди заседателите да пренебрегнат емоционалните пледоарии и на двете страни. Да не обръщат внимание на „философстването“ на защитата за живота и смъртта, нито на обвинителското позоваване на странната троица: Асоциацията по медицина, католическата църква и Хитлер, никой от които не бе съден за такива действия.

Просто трябваше да решат дали Лазаръс е виновен за убийство или умисъл за убийство и дали трябва да бъде наказан.

Никой не спа тази нощ. Никой. Макар че присъдата едва ли щеше да се произнесе по-рано от следобед, и двете страни бяха там в девет сутринта. В дванайсет и двайсет заседателите влязоха.

В залата не достигаше кислород, сякаш хората вътре бяха вдишали целия наличен запас.

Съдията Новак взе думата:

— Дами и господа съдебни заседатели, споразумяхте ли се за присъдата?

Старши съдебният заседател Артър Зин, стоматолог по професия, се изправи и отговори:

— Да, Ваше благородие. Смятаме обвиняемия за виновен…

Избухна страхотен шум. Новак усилено заудря с чукчето и прикани към ред. Главният заседател явно не бе приключил. Когато донякъде се въдвори тишина, съдията пак попита:

— Да, д-р Зин, казвахте…?

— Както ни наредихте, основахме решението си върху закона. Но единодушно гласувахме да ви помолим за възможно най-снизходителна присъда.

Заседателите прехвърляха цялата отговорност върху главния съдия. Той можеше да прати Сет в затвора до края на живота му или вкъщи за вечеря.

— Добре — кисело отговори Новак и свирепо изгледа адвокатите. — Те искат снизхождение. Ще чуя молбите и на двама ви, но бъдете кратки!

Уолтърс стана.

— Мисля, съвсем ясно е, Ваше благородие, че капитан Кампос далеч не е бил „лекуван“ от този така наречен лекар. Мисля, че върху съвестта на обвиняемия тежи смъртта на много хора.

— Добре — нетърпеливо каза съдията. — А вие, д-р Ландсман?

— Ваше благородие, досието на обвиняемия е чисто. Ние се молим не само от негово име и от името на жена му и децата му, но и от това на стотиците болни хора, които той съвестно е лекувал през тези години, да облекчите присъдата!

— Добре — отново каза Новак. — Прекъсваме до три часа следобед — блъсна с чукчето и си отиде.

Беше четири и двайсет, когато съдията се появи отново и взе думата.

— Моля обвиняемият да стане!

Сет се изправи с омекнали крака и се подпря на масата отпред. По очите на съдията Новак личеше, че е ядосан. На Сет му се зави свят.

— Д-р Лазаръс — започна съдията — съдът ви обяви за виновен. Но искам да добавя, че адвокатите от двете страни също са виновни, че превърнаха проблема във философски, религиозен и вдигнаха толкова шум. Това не ви помогна много. Въпреки това разбрах едно нещо. Вие искрено сте искали да облекчите човешкото страдание. Нито едно човешко същество не трябва да бъде измъчвано, било от нацисти, било от закони. Затова ви осъждам на три години — условно. Дами и господа, нека всеки прибере съвестта си и да си отиваме вкъщи.

52.

Вечерта след делото Сет, Джуди, Барни и Бенет празнуваха победата в „Льо Пероке“.

— Не мога да повярвам! — мърмореше си Сет, докато Джуди силно го прегръщаше. — Не мога да повярвам, че се прибирам вкъщи довечера! Беше като лош сън.

— Аз ще те събудя — с любов му каза Джуди.

Двамата бяха толкова нетърпеливи да се приберат у дома и да бъдат сами, че след десерта обявиха, че са уморени, и си тръгнаха прегърнати.

Барни и Бенет останаха сами с още половин шампанско.

— Ландсман, ти беше великолепен! — поздрави го Барни.

— Не, грешиш — отговори трезво Бен (макар че го хващаше). — Всеки проклет процес е като рулетка — не знаеш кое число ще спечели. Зависи от деня, от настроението на съдиите, от отношението на съдията и най-вече от лейди Шанс. Ако медицината не е точна наука, то в правото има десет пъти повече хазарт.

— Да не искаш да ми кажеш, че не ти харесва? Нали направи шеметна кариера.

— Да — кисело отвърна Бенет. — Може би това е основната причина да не го понасям. Понякога се мразя за това, което трябва да правя, например да се държа грубо с лекари специалисти. Нали знаеш, замотавам ги с факти, които невинаги са съвсем верни, и ги скапвам, дори използвам медицинските си познания, за да накарам горкия добронамерен мухльо, докаран да направи нещо немислимо, да каже истината.

— Липсва ти операционната, нали?

— Не съвсем — неубедително каза Бен, но след миг призна: — Да, липсва ми, и не само хирургията, но и удовлетворението да, е-е… да лекувам. Правото е за мен само професия, а медицината беше призвание — отпи от шампанското и смени темата: — Между другото как върви книгата?

— Почти привършвам ръкописа. Защо се сети за това?

— Помислих си колко малко лекари се съгласиха да свидетелстват за така нареченото ни братство. Толкова за клетвата на Хипократ.

— Не се тревожи, Бен, за всичко ще пиша: и за хубавото, и за лошото, и дори за смешното. Но трябва да разбереш, както се опитвам и аз, че лекарите са просто уязвими човешки същества, а никой човек не е имунизиран срещу страх.

— Хайде де, Барни, наричай лекарите всичко друго, но не и хора. Могат да те съдят за клевета.

Барни се разсмя.

— Знаеш ли какво, Ландсман? Говориш като кръстоска от депресиран адвокат и обезверен лекар. Ставаш за летописите.

Бен гледаше как мехурчетата в чашата му бавно изчезват. В настъпилата тишина Барни за пръв път осъзна колко нещастен беше Бенет. Кои са приятелите му, освен Лора и той. Понякога дори му се струваше, че и тях държи на разстояние. Защо се е виждал с хиляди жени и никога не се е спирал на една от тях?

— Бен, мога ли да ти задам един сериозен въпрос?

— По това време? — усмихна се той.

Барни се поколеба и преодолявайки нерешителността си, попита:

— Защо си такъв невероятен самотник?

Бенет не се смути.

— Ти си специалистът. Ти ще ми кажеш.

— Не мога, затова те питам. Не мога да гледам най-добрия си приятел толкова нещастен. За Бога, кажи ми, няма да те съдя. Къде са жените в твоя живот?

— Коя жена ще се свърже с мен, Барни? За евреите съм черен, за черните съм евреин, за белите съм черен, за братята по професия съм натегач. Живея в някаква ничия земя. Къде ми е мястото?

Барни се запита дали след толкова време ще има смелост да покаже на приятеля си истината за самия него.

— Виж, Ландсман, не всички са такива.

— Кои? За какво, по дяволите, говориш?

— Говорехме за жените, докторе. И просто ти предлагах професионалното и личното си мнение, че не всички жени са като майка ти.

— Хана?

— Не, човече, жената, която ти е дала живот, и си е отишла.

Бен внезапно избухна:

— Това са психиатърски дрънканици, Ливингстън! Аз, не…

Барни го прекъсна:

— Ей, милион пъти съм те чувал да казваш, че не ти пука за нея. Но, Бен, признай, че лъжеш — най-вече себе си.

— По дяволите, всички психоаналитици сте едни и същи. Какво щяхте да правите без „майките“?

— Точно каквото правиш ти без твоята — Барни спря за миг, за да се успокоят духовете. — Чуй ме! Не всички са като Лорейн. Не всички изчезват и оставят в сърцето ти празнота.

Двамата се погледнаха, без да знаят какво да кажат. Заговори Бенет:

— Знаеш ли от кое най-много боли? Че ти си го разбрал, а аз не успях.

Като видя болезненото изражение на приятеля си, Барни изпита угризения.

— Извинявай, прекалих!

Бен поклати глава:

— Не, Барни. Затова са истинските приятели. Това е другото, на което ме научи.

Мълчанието наруши металическият глас на Марк Силбърт:

— Извинявай, Бен! — двамата вдигнаха поглед и от изключително тъжното лице на Бен Силбърт направи погрешен извод: — О! Предполагам, че Барни току-що ти е казал. Съжалявам, Бен, много съжалявам!

Бен се обърка:

— Марк, за какво става дума?

— Искаш, да кажеш, че не знаеш за баща си?

Бен инстинктивно се изправи:

— Не. Случило се е нещо?

— Починал — каза Силбърт с най-близкия до шепот звук, който апаратът позволяваше. — Миналата нощ. Една кола преминала през мантинелата в насрещното платно и се блъснала откъм шофьорското място. Майка ти не е тежко ранена, само е в силен шок. Дори е успяла да говори с Хершел в линейката. Той я накарал да обещае…

— Какво?

— Че няма да ти казва, докато не свърши делото.

Силбърт стоеше безпомощен, без да знае какво да прави. Барни се изправи и прегърна измъчения си приятел:

— Хайде, Бен! Ще те заведа у вас.

53.

„О, Господи, ти, който си изпълнен със съчувствие, приеми с безграничната си любов душата на Хершел Ландсман, който бе повикан при народа си!“

Беше убийствено горещ следобед. Сълзи и пот се смесваха по лицата на опечалените. На погребението на Хершел Ландсман имаше почти сто души, но повечето от познатите на починалия стояха на почетно разстояние от гроба, за да могат Хана, сгърчена от плач, и Бенет, на чието рамо се подпираше, да се сбогуват необезпокоявани.

Братът на Хершел Стив също беше там, но стоеше с жена си от другата страна на гроба. Като рефер в далечния край бе застанал равин с шапчица, гладко избръснат и почти без дъх от тежкия въздух.

— Хершел искаше да няма надгробно слово — той погледна неловко към Стив, чийто намусен вид показваше, че се е опитвал да пренебрегне това последно желание: — Така или иначе — продължи равинът, — мисля, че не би имал нищо против да прочета кратък откъс от „Словата на предците“: „Когато човек умира, нито сребро, нито злато го придружават — само праведността и добрите дела. Защото е казано, че, когато вървиш, тя ще те води, когато легнеш, тя ще бди над теб, когато се събудиш, ще ти говори.“ Хершел Ландсман завърши земния си път. Нека споменът за него живее в сърцата на тези, които го обичаха — равинът погледна наляво и надясно и каза: — Време е за заупокойната молитва.

Щом Стив пристъпи крачка напред, Бен попита:

— Добре ли си, майко?

Хана кимна:

— Да, да. Кажи молитвата за него, Бен.

Въпреки уверенията й Бен се поколеба дали да я остави. Барни се приближи и я хвана. Бен отиде до гроба и с поглед даде знак на равина да започнат. Точно тогава чу гласа на Стив:

— Хайде, Бенет! Това е прекалено! Остави на мен — той се обърна към равина за подкрепа.

— Не разбирам! — каза свещеникът.

Стив изгледа Бенет над гроба:

— Виждаш ли, той не разбира защо си там! Нямаш причина да…

— Извинете! — намеси се равинът и посочи към Бен. — Не е ли той син на Хершел?

Преди Стив да успее да отрече роднинството, Хана извика:

— Остави го, Стивън! Той е син на Хершел! Хершел го обичаше като живота си. Ти си върви!

Стив млъкна отрезвен. Не каза нищо, когато Бенет попита:

— Мога ли да започвам?

Равинът му подаде книгата с молитвите.

— Не, благодаря, сър! Знам я наизуст — и като събра цялото си самообладание започна високо: — „Yisgadal ve yiskadash smei raboh…“

Действията на Бенет имаха двояко значение. Защото преди почти трийсет години Хершел бе стоял на гроба на истинския му баща и бе казал молитвата за него вместо Бенет. И в този час на силна мъка бе повторен ритуалът на любов.

54.

Професор Лора Кастелано се почувства неловко. Ето я, почти на четирийсет години, да седи в чакалнята на гинеколога сред момичета, които биха могли да са й дъщери. Барни искаше да дойде с нея, но тя отказа. Вълнението му достатъчно я изнервяше вкъщи. Освен това се притесняваше да не би Сидни Хейстингс („най-добрият, абсолютният връх“ беше заключението на Барни) да приеме силната до лудост заинтересованост на психиатъра от състоянието на нероденото му дете като опит да му се бърка. И в интерес на истината Хейстингс изобщо не се чувстваше поласкан, че е избран, макар и от толкова забележителна двойка, като Барни и Лора. Знаеше, че лекарите са известни като нервни и трудни родители. А да се разправя с двама такива, щеше да е извън границите на възможностите му. Не сбърка. Лора беше пълен справочник на възможните заболявания на матката благодарение на специалността си.

— Може ли да е тривомия-13, докторе? Колко рано се откриват спина бифида и синдромът на Даун? През колко време ще се изследвам?

— Успокой се, Лора. Ставаш истерична, без да има защо.

— Не е истерия, д-р Хейстингс. Неоспорим научен факт е, че с всяка година над трийсет и пет вероятността да се роди недоразвито бебе се покачва. Едно на хиляда на четирийсет години, на четиридесет и две — едно на триста, едно на осемдесет на…

— Лора, няма нужда да ми обясняваш всичко това и да се тревожиш, още повече че не помага и на двама ни. След една седмица ще направим амниоцентеза и ще видим.

— Този Левин добър ехографист ли е? Работили ли сте с него преди? Сигурен ли сте, че ще насочи иглата, без да има опасност? Не мога ли да се видя с него само да…

Хейстингс се облегна на бюрото си и скри лице в дланите си.

— За Бога, Лора! — простена мелодраматично. — Може би трябва да ви оставя да се оправяте сами с Барни. В края на краищата всеки от вас спи с лекар специалист.

— Добре — въздъхна Лора. — Ще се опитам да спра. Но Барни ме накара да се закълна, че другия път ще го взема.

— Тогава ме предупреди един час по-рано, за да изчезна от града.

Лора бавно стана. Не й беше забавно. Хейстингс не можеше да си представи какво означава това бебе за нея и Барни. Но щом стигна до вратата, той я повика:

— Лора, не се бой! Обещавам ти всичко да е наред.

Тя се усмихна тъжно:

— И вие, и аз знаем, че никой лекар не може да дава такива обещания. Затова нека сключим споразумение. Вие ще ми спестите плоските забележки, а аз ще ви спестя съпруга си.

— Готово — усмихна се Хейстингс доволно и облекчено. Стигаше му ужасът, когато Барни му телефонира, защото бе прочел за някаква непозната, но теоретично възможна, аномалия, спомената от неизвестен гинеколог през деветнайсети век.

— Дишай, Лора, дишай! — Барни беше тираничен треньор, щом ставаше дума да подготви „най-добрата си атлетка“ за естествено раждане. — Не забравяй… едно, две — окуражаваше я той, докато наблюдаваше как прави гимнастика, — че ще искаш да си оправиш фигурата колкото се може по-скоро… три, четири.

— Искаш да кажеш, че ти ще искаш да си оправя фигурата.

— Да, защото всичко ни е общо. Хайде! Три, четири.

На Лора почти не й се гадеше сутрин. Това ги тревожеше, защото прилошаването, макар и неприятно, е признак, че всички хормони минават през тялото на жената с бодра крачка.

— Слушай, Лора! — протестираше горкият изтормозен Хейстингс. — За тези неща няма норми. Бременността ти протича добре — трябва да си благодарна, ако не ти е лошо.

— Не — инатеше се тя. — Щях да съм по-щастлива, ако си повръщах обяда.

Хейстингс все по-често благодареше на Бога, че бременността при човека трае само четиридесет седмици (В края на краищата, казваше си той, при слона е около две години). После неусетно стигнаха до шестнайсет седмици. И пред кабинета по амниоцентеза Барни се боеше от деликатната процедура, когато докторът щеше да вкара обезпокояващо дълга игла в утробата, за да вземе проба от околоплодната течност. Знаеше, че при анализ пробата може да покаже почти всички възможни деформации и отклонения, но знаеше също, че самата процедура повишава опасността от спонтанен аборт. И прибавя още една бръчка върху челото на четирийсетгодишната бременна жена и мъжа й.

— Кога ще знаем? — попита Барни, който настоя да присъства.

— Казах ти, когато се обади вчера. Съжалявам, но науката не е направила нови открития тази нощ. Резултатите излизат след две седмици. Но понеже и двамата сте лекари, направих специална уговорка.

Очите на Барни се разшириха с надежда:

— Наистина ли?

— Да — захили се Хейстингс. — За вас ще отнеме само четиринайсет дни.

— Лоши новини. Има деформация, тривомия-21 — синдромът на Даун.

— Защо си толкова сигурна, Лора?

— Не знам, Барни. Усещам го. Тоест не го усещам. Трябваше вече да рита или нещо подобно.

— Може да е нощна птица и да се упражнява само като спиш.

— Не може. Аз не спя.

Но някак си двете седмици минаха. И някак си Барни и Лора не се удавиха във водовъртежа на собствения си песимизъм. Най-после една вечер в девет часа Хейстингс се обади.

— Извинявай, че ти звъня толкова късно, Лора, но бях в операционната…

Изведнъж се чу шум от боричкане. Барни беше грабнал слушалката и изкрещя:

— Сидни, само една дума! Добре ли е, или не? Моля те, една дума!

От другия край се чу сърдечен смях и гинекологът бащински увери развълнувания психиатър:

— Всичко е наред, Барни. И е момче.

Два дни по-късно Лора се обади на Барни в работата и каза сълзливо:

— Хари ме ритна, Барни! Усетих как ме ритна.

— С десния или левия крак?

— Какво, значение има?

— Ако ще е левак, трябва да променя физкултурния план.

Може би най-ужасното нещо през второто тримесечие на бременността е, че нищо не се случва. Всички органи са оформени и им трябва време да пораснат. Което даваше на фантазията на Лора възможност да си представя какви ли не усложнения.

Двайсет седмици: Бебе, родено толкова рано има нулеви шансове да оживее.

Двайсет и пет — сега вероятността беше десет към едно срещу оживяването и още по-малка — детето да бъде нормално.

Чак когато на двайсет и осмата седмица провериха бебето на ултразвук, Лора си отдъхна. Ако се родеше сега, шансовете му да оцелее в ръцете на добър акушер бяха в негова полза. Някак се успокояваха взаимно и покрай часовете по естествено раждане два пъти седмично и ежедневните упражнения с „треньор Ливингстън“ за еластични мускули успяха да запазят остатъци от здрав разум. Най-после — четирийсета седмица. Но нищо не ставаше.

Хейстингс ги повика в кабинета си. Барни се чувстваше неловко, защото за пръв път гинекологът проявяваше инициатива и ги канеше да отидат.

— Не се тревожете — успокои ги той. — Повече от десет процента от бременностите продължават над четирийсет седмици, особено първо дете на твоята възраст, Лора. В смисъл, че все пак не е обичайно жените да чакат до твоите години.

На лицето му се изписа сериозно изражение.

— Ъ-ъ, искам да ви задам един важен въпрос — сърцето на Барни се преобърна. Лора спря да диша. — Той е строго поверителен, разбира се — замълча, после продължи почти шепнешком: — Бракът ми е поразклатен. Всъщност, бих казал, почти разрушен.

Какво общо има това с нас, по дяволите, запита се Лора. Хейстингс обясни:

— Луиз и аз се разбрахме да опитаме още веднъж. Един приятел ни предложи къщичка на езерото Чамплейн. Мисля, че четири-пет дни там могат да предотвратят катастрофата — той млъкна и ги погледна. Барни го усети какво ще каже и се възмути. — Виждал съм много подобни бременности и съм сигурен, че Лора няма да роди, докато ме няма. Освен това, ако болките започнат, наблизо има малко летище — мога да скоча в един частен самолет и ще се върна за нула време — тонът му стана наставнически: — Знам колко е важно за вас това бебе, и съм ви се посветил изцяло, професионално и лично. Ако това, че ще бъда извън града, ви безпокои, кажете ми и няма да тръгна.

Настъпи мълчание. И Барни, и Лора знаеха, че въпросът не е искрен — това беше заминаване с гузна съвест. Изнудваше ги емоционално с цената на брака си.

— Виж, Сидни — започна Лора. — Естествено, искам ти да ми акушираш, но ако екипът ти е добър…

— Лора, обещал съм ти най-добрите и съм го уредил. Първо — Арманд Берковичи има най-сръчните ръце на гинеколог в страната. Честна дума, той е единственият, когото бих допуснал до собствената си жена, ако й се наложи да се оперира. Запознат е — оставил съм му всичките ти изследвания. А вместо акушерка ще бъде самият ни старши сътрудник по ултразвук — един изключително способен иранец — Реза Мухради. Той ще се занимава със състоянието на бебето, за да се концентрира Берковичи изцяло върху Лора.

— Това звучи чудесно — през последните седмици умът на Барни бе маниакално фокусиран върху следната картина: как им показват тяхното дете на светлината в операционната.

— И все пак — предложи Хейстингс, — при положение че се чувствате по-сигурни, ако съм тук, ще отложа пътуването. Бебето е прекалено важно.

Барни и Лора се спогледаха и видяха в очите си единствено колебание и съмнение. Поддаваха се на натиска на Хейстингс. Накрая Лора заговори:

— Е, какво, твоят брак също е важен, Сид. Тръгвай, аз ще убедя бебето да почака.

На лицето на Хейстингс се изписа огромно облекчение.

— По дяволите, по дяволите! — проклинаше Барни на път за вкъщи. — Как може двама лекари да се оставят да ги навият за нещо, за което и двамата знаят, че е риск?

— Невероятно е, но дори и лекарите се боят от други лекари. Но, може би малодушието ни има и добри страни. Чувала съм за Берковичи. Той е два пъти по-добър от Хейстингс и, честно казано, предпочитам да е той, ако нещо не е наред. Дори ще имаме късмет, ако момченцето ни се роди, докато Сидни го няма.

Барни кимна и заговори на издутия й корем:

— Ей, Хари, имаш пет дни, за да излезеш, затова размърдай дупе.

Детето се оказа вундеркиндче — послуша го.

След по-малко от двайсет часа започнаха контракциите.

— По дяволите! — изведнъж се паникьоса Барни. — По-добре да се обадя на Сидни. Ще има достатъчно време да се върне.

— Не! — възпротиви се Лора. — Сигурно още пътува натам. Помогни ми да измеря следващата контракция и се обади в болницата, за да открият Берковичи.

Барни хукна за секундомер, засече осем минути, после се втурна към телефона, толкова нервен, че пръстите му два пъти набираха грешен номер.

— Няма проблеми, Кастелано — успокои я. — Берковичи е вече там и оперира тумор. Ще свърши до обед. Казаха да изчакаме, докато станат през четири минути. Мисля, че трябва да тръгваме веднага!

— Не, Барни, ако смятат, че е прекалено рано… — протестът й бе прекъснат от нова контракция.

В дванайсет Барни не можеше повече да чака, помогна й да стигне до колата, взе куфара, който бяха подредили преди три седмици, и я закара в родилното. Лора едва стигна до едно канапе и се сгърчи от все по-силни болки. Барни попита за д-р Берковичи и му казаха, че е в операционната. Той прие това за добър знак. Очевидно човекът бе много внимателен.

Докараха стол на колела и въпреки че отначало се възпротиви, Лора остави да я закарат в една от родилните стаи: малко помещение с тръби, висящи от тавана, кислородна маска и монитор за измерване на сърдечния ритъм на майката и детето. На стената имаше голяма картина на гора, за да я гледат майките, докато се мъчат да облекчат болките си.

Два часа. Никакъв Берковичи.

— Какво, по дяволите, прави? Вади всеки орган на тая жена ли?

— Шшт! — скара се Лора. — Да се концентрираме върху концентрацията. В най-лошия случай ще акушираш ти.

Забележката не развесели мъжа й.

Три часа. Влезе дребен млад мъж със смолисто черна коса и се представи като д-р Мухради, старши ехографист.

— Къде, за Бога, е д-р Берковичи? — настоятелно попита Барни.

— Още е в операционната. Казаха ми, че операцията е много сложна. Във всеки случай аз ще го замествам. Сега ще прегледам жена ви.

Докато проверяваше разкритието, Барни бе обзет от неприятното чувство, че този младеж поема нещата в свои ръце.

Контракциите на Лора вече бяха толкова чести и болезнени, че тя не можеше да мисли за друго.

— Ще помоля някоя от сестрите да стои при д-р Кастелано, докато ние пием по едно кафе — каза Мухради. — Това ще ви успокои.

Барни погледна Лора, която бе чула последните реплики.

— Отивай, Ливингстън! — насилено се усмихна тя. — Заслужаваш да си починеш от мен.

С чувство на раздвоение, граничещо с вина, Барни се зарадва на възможността да не гледа за малко как страда любимата му жена. Той и младият иранец пиеха кафе в стаята на сестрите, когато един лекар с вид на стажант дотича задъхан.

— Реза, имам проблем с родилката в пета стая. Боя се, че не мога да контролирам кон…

Иранецът се усмихна:

— Ще дойда да видя, — прегърна младежа и отиде да даде съвет.

Барни си помисли, че трябва да е добър, щом тичат при него с проблемите си. Върна се да види Лора. Интервалът между контракциите леко се бе увеличил, но те ставаха все по-продължителни и силни.

— Барни, повикай Берковичи! — прошепна тя. — Не мога повече.

— Не се тревожете, д-р Кастелано — прозвуча гласът на Мухради, който се бе вмъкнал в стаята. — Говорих с доктора и го уверих, че разкритието ви още не е пълно, така че да има време да си почине. Беше в операционната седем часа.

Барни все повече се притесняваше.

— Не е ли време да й дадете болкоуспокояващо?

— О, ще й дадем енидурал, както искахте, за да е в съзнание при раждането. Но след малко. Междувременно ще се посъветвам с анестезиолога за нещо успокоително.

— Чудесно — отдъхна си Барни. — Чудесно.

— Ей, тигре! — изтощено го повика Лора. — Ял ли си нещо днес?

Барни хвана ръката й.

— Не помня. Но знам, че ти не си яла нищо от вчера.

— Не мога, но това не означава, че ти трябва да умреш от глад. Иди си вземи един…

— Не, Лора, няма да мръдна оттук!

В този момент в стаята влезе Мухради, и без това скромната му фигура изглеждаше съвсем смалена до огромния анестезиолог, който започна досадно препитване.

— Ей, вие там, аз съм д-р Бол. Малката дама нещо притеснена ли е?

Въпреки болките Лора не можа да прогони мисълта: „Защо трябва да се надува толкова тоя самодоволен глупак?“ Но в безпомощността си отговори учтиво:

— Да. Имате ли нещо, което да притъпи болката, но да не ме приспи?

— Няма проблеми, малката ми. Не се стряскай! Сега ще те боцна леко и ще се вдигнеш по-високо от знамето на четвърти юли.

— Тя не иска да се вдига, докторе — намеси се Барни. — Само намалете болките.

Без да знае, че и Барни е лекар, Бол отвърна наставнически:

— Остави ме да се оправя с това, момче! Помагал съм на повече майки от доктор Охболи. — При което с бързина и сръчност, които не отговаряха на размерите му, би инжекция на Лора. Тя я замая почти веднага. Едрият мъж кимна на дребния:

— Повикай ме, когато сте готови за епидурал. Бихте ли подписали тук, моля. И на втория лист.

— Барни — пое си дъх Лора. — Това не е добре. Проклетите контракции не трябва да са толкова дълги! Не е нормално.

Барни се втурна да търси Мухради. Той пушеше в чакалнята.

— Докторе, контракциите се увеличават!

— Добре — отговори младежът с лека усмивка.

— Какво?

— Сложих малко окситоцин в инжекцията. Стимулира матката. Ще помогне на раждането.

— Може би помага прекалено. По-добре елате.

Иранецът изгаси цигарата и тръгна към стаята. Отвън чуха Лора да крещи истерично:

— Доведете тоя тъп лекар!

Сред стажантите и сестрите около леглото беше доктор Бол.

— Тази жена е истерична! — ядосано каза анестезиологът. — По-добре да я упоим.

— Ако го направиш, копеле, аз ще те упоя! — крясна Барни и се втурна към Лора. Тя се задъхваше:

— Монитора! Монитора!

— Какво има, Лора, кажи ми!

— Накарах сестрата да го обърне, за да го виждам. Тоя идиот Мухради не е ли някакъв специалист! Защо, по дяволите, не си гледа скапания екран! — паниката й се увеличи: — Има проблеми с плода. Бебето е в опасност!

— Един момент — намеси се Мухради — нека не си играем всички на лекари. Аз отговарям за мисис Ливингстън.

— Вие? Къде е Берковичи? — попита Барни.

— По дяволите Берковичи! — изкрещя Лора. — Сърдечният ритъм на бебето намалява! Има проблем. Някой трябва да направи цезарово сечение.

Тогава Мухради погледна екрана и разбра, че е съвършено права.

— Добре — нареди той. — Всички вън! ВСИЧКИ! — обърна се към една сестра: — Дайте й кислород и я закарайте в операционната. Аз ще се оправям.

Преди някой да е мръднал, Лора извика:

— Барни, помогни ми! Помогни ми!

Той се втурна.

— Какво, какво да направя?

— Помогни ми да се обърна! Толкова съм упоена, че не мога сама. Трябва да застана на колене. Това отнема натоварването от бебето и го снабдява с кръв.

— Чухте я, нали? — викна Барни на сестрите. — Помогнете ми да я обърна, по дяволите, и аз съм лекар!

Лора бе натежала много през бременността. Барни събра цялата си сила с помощта на единствената сестра, която разбра какво се иска, за да обърне Лора така, че да се подпре на колене и лакти. Вратата се отвори, втурнаха се други две сестри и подкараха леглото към родилната зала.

— Барни, стой при мен! — примоли се тя.

— Спокойно, Кастелано, идвам след секунда!

Той хукна към съблекалнята на хирурзите. Мухради трескаво се обличаше.

— Къде са престилките? — изкрещя Барни.

— Съжалявам, сега не е време за съпрузи! Тя има нужда от цезарово сечение.

— А кой, по дяволите, е в състояние да го направи? Барманът ли? Вие колко сте правили? Бас държа, че по-малко от мене!

Младият лекар излезе от кожата си:

— Слушайте, д-р Ливингстън, тя е мой пациент, затова ще стоите отвън и ще чакате, иначе ще повикам охраната да ви върже. Всяка изгубена минута в разправии е за сметка на бебето ви. Затова седнете, млъкнете и ме оставете на мира!

Барни блъсна с юмрук по едно шкафче. „Ти ли, копеле малко, ще ми говориш, като че ли е моя вината, дето не си гледаш монитора! Ако Лора не беше лекарка, един Господ знае още колко щеше да чакаш.“ Но той не изказа гласно мислите си, защото малкото разсъдък, който му бе останал, се обади: „Този тип е достатъчно уплашен, не го стряскай още повече!“

— Съжалявам, че се изпуснах, докторе! Вървете и правете каквото трябва! Знам, че всичко ще е наред.

Мухради не отговори. Само се обърна и изчезна в операционната. Барни стоеше отвън и се опитваше да подслушва. Чу само две неща: Лора да вика: „Къде е мъжът ми? Барни! Къде е мъж…“ и после думите на анестезиолога: „Това ще ти затвори устата.“

Последва пълно мълчание. Гледаше си часовника. Една сестра се приближи — за да ме успокоява, помисли той. Вместо това тя каза:

— Боя се, че пречите до вратата на операционната, сър. Може да предизвикате злополука. Ще ви помоля да се отместите.

— Аз съм лекар! — сопна се Барни. — Трябваше да съм вътре.

— Явно д-р Мухради не е искал да сте там.

Барни излезе в празното тъмно фоайе и сам с болката си, изкрещя:

— Майната ти, д-р Хейстингс! На това ли викаш екип от специалисти?

Бе ги огледал, като влизаха: Бол, Мухради и двама стажанти с жълто около устата. Погледна часовника си — трийсет и пет минути. Нито едно цезарово сечение не можеше или не трябваше да трае толкова дълго. Нещо беше станало, и то не нещо добро.

— Хубави новини! — извика глас от тъмното. Беше Мухради.

Барни се извърна:

— Бързо! Кажете ми!

— Всичко е наред! Имате чудесен хубав син.

Барни почти припадна от облекчение. Иранецът се приближи и дружелюбно го прегърна през рамото.

— Как ще го кръстите?

— Не помня — измънка Барни, но веднага се окопити. — Как е Лора?

— Ще спи още известно време в реанимацията. Д-р Бол трябваше да й даде доста силна упойка.

Знам, помисли Барни, чух го.

— Ще видя Лора и бебето. Къде са те?

— В реанимацията — каза Мухради. После неловко добави: — Тоест жена ви е там. Бебето е горе.

— Какво означава горе? Той трябва да е при майка си. Тя ще се уплаши, ако се събуди и не го види.

— Вижте — каза Мухради възможно най-успокоително, — имаше малък проблем с дишането му и решихме, че е най-добре да го сложим в изолационната до сутринта. Сигурен съм, че жена ви ще ни разбере.

След миг Барни бе до нея. Завеси отделяха жените в стаята и се чуваха гласовете на майките, съпрузите и техните бебета.

Лора, още сънлива, се опитваше да дойде на себе си, за да разбере какво е положението. Защото знаеше, че, ако бебето не е при нея, има нещо нередно.

— Барни, Барни — промърмори тя.

— Тук съм, мъничката ми — прошепна той. — Имаме си нашия Хари.

— Къде е бебето ми, Барни? Мъртво ли е?

— Не, Лора, повярвай ми, добре е! Имали са малък проблем с дишането, затова е горе.

— Звучи лошо, Барни. Какви са данните му?

— Не знам дали ще ми дадат да ги видя.

— Ти си лекар, по дяволите! — изпъшка Лора.

— Явно не и днес — горчиво отвърна той.

— Барни… на всички други децата са тук. Сигурен ли си, че не е умрял.

— Заклевам се!

— Иди горе и виж. Увери се, че наистина е жив. И моля те, открий данните му. Искам да знам колко време не е дишал.

Той кимна. И двамата знаеха, че, когато лекарите крият информацията, новините не са добри. И двамата се бояха да няма мозъчно увреждане.

Прекалено възбуден, за да чака асансьор, Барни хукна по стълбите и по дългия коридор на интензивното отделение.

— Съжалявам, сър, не сте стерилен — една досадна сестра пазеше вратата. — Трябва да се измиете и да облечете престилка.

— Добре, добре!

Докато Барни вървеше към мивката в преддверието, забеляза Мухради да си шепне с дежурния лекар.

— Заведете ме при него, докторе! — извика Барни. — Заведете ме веднага!

Мухради невъзмутимо се усмихна:

— Елате оттук.

Поведе го покрай редица от миниатюрни като кукли бебета, чийто живот зависеше изцяло от техниката. Накрая стигнаха до едно момченце, доста по-едро от останалите.

— Не е ли красив? — усмихна се иранецът.

Барни се вгледа в детето и усети, че ще се разплаче. Само успя да измънка:

— Здрасти, Хари! Аз съм татко ти — и смутено попита дежурния: — Мога ли да го пипна?

— Разбира се!

Барни погали коремчето на сина си. После взе ръчичката му, удивен от съвършенството на малките пръстчета. Но не пропусна да забележи, че има следи — едва видими, но все пак забележими, от синьо на върха на пръстите. Стана и попита дежурния:

— Къде са данните?

— Не знам, сър. Бях много зает да помагам на д-р Бол.

— Тогава, ако двамата сте помагали за бебето, Мухради трябва да е взел данните — Барни отново закова поглед върху иранеца. — Е, докторе, какви са данните за цвят, сърдечна дейност, дишане, рефлекси и глас?

Мухради сви рамене.

— Не си спомням точните цифри, но знам, че отначало бяха по-ниски.

— Това е доста неопределено — озъби се Барни и настоя: — А след пет минути? Какви бяха данните след пет минути?

Мухради се поколеба:

— Всъщност направихме втори тест малко по-късно.

— Колко по-късно?

— Шест-седем минути.

— Стига си увъртал, човече! Явно са били седем. Или казваш седем, защото са били осем? Хайде, прекрасно знаеш, че става дума за вероятно мозъчно увреждане.

Тогава се намеси дежурният неонатолог:

— Бебето ви е добре, сър. След четиридесет и осем часа ще бъде при жена ви.

Барни вече не подозираше, че нещо не е наред. Той го знаеше. Хрумна му ужасната мисъл, че и на Лора може да й има нещо.

— Има ли тук телефон?

— Разбира се, разбира се. В кабинета на старшата сестра. Можете да се обадите на семейството си и да им съобщите добрите новини.

Барни го изгледа ядосано.

— Нямам намерение да съобщавам каквито и да е добри новини, докато не съм убеден в тях. Ще се обадя на д-р Хейстингс да пристига веднага.

— О, няма нужда — доволно се ухили Мухради. — Аз вече се обадих. Ще вземе първия самолет.

„Злополучният пациент“, както наричат лекарите някой, с когото не са се справили, е най-самотният човек в болницата. Никой не посещаваше Барни и Лора. Дори жените, които носеха храната, се втурваха толкова бързо, сякаш смятаха, че ядът на Лора е заразен. Защото, откакто видя монитора, тя беше побесняла. Синът им явно бе имал проблеми в продължение на около час, а Мухради, признатият виртуоз на този чудесен нов апарат, не му бе обърнал достатъчно внимание, за да го забележи. Поради простата причина, че не си гледаше съвестно работата. Липсваше им най-важната информация — колко време бе изтекло наистина между снемането на данните? По това щяха да разберат колко време е стояло бебето без кислород. Ако е било повече от седем минути, шансовете да е нормално бяха малки. Можеше да има сериозно мозъчно увреждане.

Барни, разбира се, й каза за обезпокояващото си откритие — сините следи по връхчетата на пръстите му. Дори това беше достатъчно, за да се усъмнят в положителните данни за цвят.

— Трябва да го видя — настоя Лора. — Трябва да проверя сама.

— Успокой се. Току-що си имала сериозна операция. Обещаха ми да те кача там следобед.

На вратата се почука и се чу весел глас:

— Добро утро. Падна ли ви сърце на място? — беше Сидни Хейстингс.

Лора отговори намусено:

— Влез и затвори вратата.

— Ходих да видя бебето — продължи Хейстингс като се опитваше да им замаже очите с думи. — Върхът е! И е взело на майка си…

Барни го прекъсна:

Не си хаби приказките, Сидни! Много добре знаеш, че рано или късно Лора ще се качи и ще разбере какво става. Защо не бъдеш така добър да ни кажеш истината?

— Не знам какво имаш предвид?

— Стига, Сидни! — прекъсна го Лора. — Колко време е минало, докато започне да диша?

— Не съм виждал данните…

— Лъжеш! — сопна се Барни. — Сигурно си ги проучвал цял час.

— Слушай, Ливингстън — отвърна Хейстингс тихо, но ядосано. — Не ти позволявам да ми говориш така! Не бях там и не съм отговорен за нечии издънки.

— Аха! — каза Лора. — Значи признаваш, че някой се е издънил?

— Извинявай, Лора! Знам, че си изкарала тежка нощ. И все пак не съм съгласен да се държат с мен като с престъпник на разпит.

Барни направи огромно усилие да изглежда спокоен.

— Сидни, моля те! Искаме само истината. Знам, че се случват такива неща. Бог е свидетел, че всеки от нас в, един или друг момент е бил… — щеше да каже „небрежен“, но се спря. — Всички сме имали неприятности. От опит знам, че пациентите приемат по-лесно, ако им се каже истината, дори и тя да е: Извинете, но ние сбъркахме!

И зачакаха. Топката беше у д-р Хейстингс. Смутен от мълчанието им, възрастният лекар заговори като наизуст:

— Д-р Мухради и д-р Бол са честни мъже. Ако са написали, че дишането е възстановено след седем минути, значи е така. И ако продължавате да се държите така, търсете си друг лекар! — и излезе.

— Кучи син — каза Барни. Лора докосна рамото му.

— Барни, веднага ми намери стол на колела!

Свалиха креватчето, за да може да прегледа детето, без да става. Тя провери пръстите на ръцете и краката за цвят, преслушва гърдите няколко минути, взе игла и одраска малките му стъпала. Барни, който гледаше, си каза: „Слава Богу, детето има рефлекси!“ Последната проверка беше решаваща — щеше ли да суче. Защото, ако беше толкова зле, че да не може, нямаше никакви шансове да е нормално дете.

Лора го взе и го сложи на гърдите си. След миг погледна Барни и заплака от радост:

— Добре е. Ще се оправи.

Тръгнаха си от болницата възможно най-скоро. Тримата.

— Е, Кастелано — каза Барни, опитвайки се да вдигне настроението. — Лоши моменти изкарахме. Отнасяха се с нас по-зле, отколкото човек може да си представи. Но основното е в ръцете ни и тежи три кила и половина.

Но и двамата знаеха. Защото и двамата бяха лекари. Въпреки че сладкият им Хари ще расте, ще се усмихва, и ще играе в пясъка, възможно беше никога да не успее да напише името си. Единствено времето щеше да покаже. И лекарите нямат отговор за всичко.

А дотогава трябваше да живеят в ада.

55.

Кой би предположил, че изпадналият йезуитски свещеник, стеснителен, несигурен и непорочен, ще стане впоследствие един от най-уважаваните (и богати) хора на Хаваите. Но такава бе щастливата съдба на Ханк Дуайър, доктор по медицина. Освен това той не само беше добре, той правеше добро. Хората, които го благославяха и споменаваха в молитвите си, кръщаваха децата си на него, бяха легиони.

Той мъдро реши да не се жени за в бъдеще. Като, разбира се, си оставаше женен. Получаваше всичко лесно, като кокосов орех от палма — право в ръцете, разчупен и готов за консумация. Жена му Черил не остана сляпа за намалелите чувства на съпруга си. Щом Ханк се записа за още една обиколка из Виетнам, тя потърси съвета на изповедника. Всъщност, откакто редовно посещаваше службите в катедралата на Светия кръст, лично кардиналът в Бостън стана неин духовен съветник. Негово преосвещенство усети, че невинна душа, като Черил Дуайър, не трябва да живее в заточение и е по-добре да отгледа деца-католици, като се освободи от Ханк и се омъжи за някой достоен за добрината й. И въпреки че Ватикана не одобрява развода, имаше друг начин да се справят със ситуацията, като евентуално църковно разтрогване на брака.

И така, Ханк дори не си мръдна пръста, не пропусна и един неделен плаж в Мауи. Просто получи документите за подпис и го стори бързо и равнодушно. Единственото, което изпитваше, беше благодарност за намесата на Негово преосвещенство.

На двайсет и шести юли 1978 година се случи чудо. В Англия се роди детето Луиз Браун. Раждането беше лесно, а тя — съвсем нормална, освен че бе зачената не в корема на майката, а в епруветка. Поради запушване на маточните тръби на майката лекарите експериментатори Патрик Стептоу и Робърт Едуардс оплодиха яйцеклетка на майката със сперма на бащата в малък стъклен съд. Чак когато яйцеклетката порасна в здрав бластоцист, те я върнаха в нормалната й среда — успешно я имплантираха в утробата на мисис Браун, и девет месеца по-късно се роди здраво бебе.

Създаването на потомство беше едно от малкото неща, в които Ханк можеше да претендира за компетентност над средната и му се стори логично, ако лекарите експериментатори позволят да отиде в Англия и да работи (безплатно) като техен асистент, за да добие необходимия опит. Те прегледаха документите му. Медалите за храброст в Югоизточна Азия компенсираха посредствения му успех в академията.

Та такъв лекар има шанса да усвои новата технология и да е един от първите, които практикуват външно-утробно оплождане в Америка.

Когато след една година Ханк се върна, бързо плъзна слух, че ще отваря клиника, подобна на тези в Англия. И журналистите го подгониха, въпреки че не търсеше популярност. Изведнъж се превърна в основна тема за щата. Всъщност, когато бе уведомен за плановете на Ханк да основе институт, какъвто нямаше дори в Калифорния, губернаторът на Хаваите уреди държавен заем с ниски лихви за проекта. Нещастните жени, които копнееха за деца, скоро научиха, че почти пред прага им ще има институт за външно-утробно оплождане. Те прииждаха на тълпи пред „Институт Хенри Дуайър“.

И все пак сред пищността на Хаваите Ханк запази нещо от аскетичния си живот като свещеник, имаше свой режим и принципи, които неотклонно спазваше. Например: не ядеше червено месо, защото като лекар знаеше, че наскоро са доказали, че е опасно за дебелото черво, и не правеше нищо, което да попречи на дълголетието му. Работеше само три дни седмично. Пиеше само след пет часа. Никога, без изключение, не се занимаваше с момичета над двайсет и пет години.

Когато въпросникът на Барни пристигна в кабинета на Ханк на Хаваите, той беше в Англия и се учеше да прави бебета. Секретарката реши, че е нещо несъществено, и не му го препрати.

Ханк донякъде остана доволен, защото прецени, че въпросите на Барни не отговарят на неговия собствен лекарски живот. Как да отговаря на такава глупост: „Напрежението в работата?“, „Трудностите на себеотдаването“, „Съжаления?“. Тези думи не му говореха нищо. И вместо да попълни формуляра, просто писа:

„Мили Барни,

Радвам се, че получих новини от теб. Мисля, че не трябваше да губим връзка, докато бях във Виетнам. Но нали знаеш как стояха нещата там, а и накрая си беше доста страшно.

Първо лошите новини: Поради някакви си нейни причини Черил не одобри заниманията ми и по време на втората обиколка из Нам намери начин да сложи край на брака ни, така че все още да минава за мома и да се омъжи за някакъв друг (та да опропасти НЕГО).

Утешавам се с мисълта, че момичето на мечтите ми някъде съществува. Може би тези дни ще доплува на сърф в златен бански. Не мисли, че не се оглеждам.

Единственият съученик, когото съм срещал, е Ланс Мортимър. Прекара тук първия и втория си меден месец. Не знам защо реши да опита Мексико при третия си брак. Така или иначе, той е добре. Както знаеш, анестезиологията си е мързелива работа и Ланс работи горе-долу четири дни в месеца. През останалото време разработва проекти по телевизията. Надявам се, че се обажда. Смятам го за един от успелите от класа.

Нещо друго: Онзи ден попаднах на «Духът на шампиона». Останала е в местната книжарница, само за два долара. Да ти кажа — книгата е жестока! Трябва да се гордееш. Не съм бил тук, когато е излязла, и не знам отзивите, но трябва да е голям удар. Бъди сигурен, че, щом публикуват другата за лекарите, няма да чакам да намалят цената. Ще си я поръчам предварително. Надявам се, че в нея пишеш хубави работи за мен.

Отбий се, ако някой ден вятърът те довее на Хаваите. Имам един-два малки хотела и, естествено, ще си ми гост.

Сърдечни поздрави!

Ханк

П.П. Прилагам копие от отзивите на цяла страница в «Хонолулу адвъртайзър», когато се роди хилядното бебе. Само снимката е достатъчна: аз в центъра държа четири близначета, заобиколен от тълпа щастливи майки, прегърнали отрочетата, за които винаги са мечтали. В известен смисъл се чувствам като баща на всички тях.“

56.

„Децата с асфиксия при раждането са застрашени от неизлечими увреждания от умствена недоразвитост, мозъчна парализа и епилепсия до минимални мозъчни увреждания, проблеми със сетивното и умственото възприемане…“

„Увреждания при новородените“

Наръчник на Мерк за диагностика и терапия,

стр. 1759, (четиринайсето издание)

Нито едно дете в историята не бе изучавано така, както малкият Хари Ливингстън. Освен това го изследваха, преглеждаха, анализираха, проверяваха и пак проверяваха.

Тъй като и двамата разбраха, че никога няма да узнаят колко дълго е стоял Хари без кислород, Барни и Лора трябваше да предполагат най-лошото. И радостта им от детето намаляваше от непрекъснатото очакване да се появят признаци на умствен недъг. Днес, утре, следващата седмица.

Единия месец Лора го водеше на преглед при главния педиатър в Колумбия, на другия Барни го водеше при главния педиатър в Белвю (без да казват, че и двамата са лекари). Докторите не откриваха манията им. Защото Ливингстън имаха сериозна причина за тревога.

— Естествено, няма да сме наясно, докато не стане на две години — беше мнението на професор Адам Пари от Пи Ес — най-уважавания педиатър в Ню Йорк.

Лора веднага оспори:

— Става дума за по-малките увреждания. Ако не…?

— Да — съгласи се Пари. — Ако е нещо като церебрален паралич, скоро ще разберем.

— Господи, Кастелано, не бъди толкова нервна! — каза Барни, докато се прибираха от n-тата консултация. — Детето ми изглежда добре. Аз си сдържам нервите. Защо се тревожиш толкова много?

— Можеш да отречеш всичко, Барни. Но знаеш за мозъчното развитие — една трета от междуклетъчните връзки се образуват след раждане. Гънките още се формират в сладката главичка на Хари и някои от тях може да са блокирани, докато този ирански идиот се е занасял със сестрите. Сега признай — това не те ли изнервя?

— Не — сухо отвърна той.

— Истината ли казваш?

— Не. Но реших, че ще съм по-полезен, ако излъжа.

Тя го погледна с обич и благодарност.

— И ти си напрегнат, нали, Барни?

— Да — кратко отговори той. И след като помисли добави: — Това си е убийство, нали? Тоя кучи син, Мухради, ни даде един вързоп с радост, но и бомба със закъснител. Само ако ни беше казал истината. Колкото и да беше лоша тя, поне щях да спя нощем. Ако знаех, че Хари ще трябва да отиде в някое специално училище или нещо подобно, нямаше да го обичам по-малко.

Нямаше нужда Лора да му казва, че е съгласна.

— Защо, по дяволите, не беше искрен?

— Може би се е боял да не го съдим.

— Заслужава го за такова ужасно невнимание. Ако излезе, че Хари не е добре, ще отида и ще го удуша.

Продължиха мълчаливо пътя си. Лора гледаше втренчено през прозореца на таксито и накрая измърмори:

— Той е от тия дето, се смятат за богопомазани.

— Какво?

— Нали ги знаеш ония лекари, които смятат, че не са отговорни пред никой освен пред Бога, а дори и пред него. Не е първият от тази пасмина, на когото попадам.

— Нито пък аз.

— Ще пишеш ли за тях в книгата си?

Той кимна.

— Вече съм кръстил една глава „Лекари-лъжци“. Проблемът е, че още не мога да я напиша.

— Защо?

— Защото съм прекалено ядосан.

И така, те продължиха да наблюдават, винаги нащрек и за най-малкото отклонение, най-незначителния знак — накратко, и най-лекия намек, че Хари не е ИДЕАЛЕН.

А потомъкът им, ако не друго, поне беше схватлив. Чрез някакво неоткрито още бебешко сетиво той сякаш знаеше за какво мислят родителите му, и се опита да уталожи страховете им при първа възможност. На шест седмици се усмихна. И двамата точно си спомняха обстоятелствата. Естел при едно от честите си пътувания от Маями, за да се порадва на внучето, му беше донесла шарена дрънкалка да я сложат на креватчето. Лора разтърси пластмасовите фигурки, за да покаже, че не са само с различен цвят, но и издават различен звук. Звукът от червената фигурка го накара да се засмее. Слава Богу, помислиха си, едно притеснение по-малко.

Следващото препятствие щеше да е, когато трябваше да започне, ако изобщо се научеше, да сяда. И Хари послушно седна в люлката, преди да е навършил седем месеца. И после, чудо на чудесата! — едва седмица след първия си рожден ден направи първите си несигурни крачки. От стола на Барни до ръцете на Лора. Момчето наистина беше шампион! Барни само повтаряше:

— Слава Богу, Лора, слава Богу! Детето е добре — и си мислеше: „Засега.“

Една вечер, докато го къпеха, Барни бе обзет от нов страх:

— Само се надявам да не му го внушим с нашите тревоги.

— Не знам, Барн — каза Лора, докато вадеше ангелчето им от водата и го слагаше на хавлията, която баща му държеше. — Трябва да изчакаме поне още година. Все още има време да се проявят всякакви дребни аномалии…

— Благодаря ти, Кастелано, много ти благодаря! — измърмори той.

— За какво?

Барни вдигна поглед от масата, върху която пудреше Хари, и отвърна:

— Току-що ми направи страхотен подарък. Още триста шейсет и пет неспокойни нощи.

Първият пациент на Барни идваше в седем часа, но той стана в пет и половина, за да прекара няколко спокойни мига със сина си. Да си позволи удоволствието да му смени пелените, да му даде шишето, да го оригне и всички останали обикновени неща, за които не бе и сънувал, че ще му носят такава неописуема радост.

Докато Хари си смучеше закуската, Барни го осведомяваше за текущите събития, литература, философия и спорт. Не защото мислеше, че така синът му ще стане по-умен, а за да му говори и да го чува как гука в отговор. Мразеше момента, когато равнодушният часовник му напомняше, че пак трябва да остави Хари.

Лора и Барни имаха сериозна кавга. Тя твърдеше, че първите срички, които Хари каза (на осем месеца и половина), са: „Да — да!“, а той упорито настояваше, че са „Дак-та“, което показвало вече избраната професия. Като добре психоанализиран психоаналитик Барни знаеше, че не трябва да натоварва подрастващия си син. Ето защо, освен лекарски комплект за втория рожден ден той му купи и пожарникарски шлем.

През лятото се преместиха в Кънектикът. Макар че това означаваше дълги пътувания и за двамата (Лора намали дежурствата си на един ден седмично), безценното бебе щеше да диша свеж въздух и да има зеленината, дърветата, които им липсваха в детството.

За да компенсира отсъствията си през седмицата, Барни засипваше Хари с внимание през уикенда. Все пак момчето вече показваше такава общителност, че понякога предпочиташе компанията на двата фарфалака на съседите, които имаха пясъчна площадка. От поведението на Хари Барни и Лора заключиха, че има нужда от братче или сестричка, и решиха да опитат. Разбира се, опитите им доставяха удоволствие, но след седмия месец Лора отиде на гинеколог и разбра, че трябва да се оперира, след което е невъзможно да има деца. Така че всичко, което имаха и щяха да имат, беше малкият им Хари.

Вечерта, след като Лора разбра, тя и Барни се заклеха един на друг, че няма да невротизират Хари — без прекалени наставления, наблюдения, да не го натоварват с очакванията си.

Лора стана член на най-голямото тайно общество в света — на майките. Дните минаваха неусетно. И все пак спомените й бяха ясни и осезаеми: боядисаните й от пластилина ръце, цветето, което Хари й поднесе, поизмачкано от стискане в малкото юмруче.

Един ден вървяха (Хари щапукаше) край едно езеро и спряха да хранят патките.

— Мамо, защо патетата нямат обувки?

Лора, неподготвена за такава езотерика, само можа да каже:

— Ами, аз не бях забелязала. Сигурно татко знае. Ще го попитаме, като се прибере.

Когато Барни питаше на вечеря: „Какво правихте днес, сладури?“, тя обикновено казваше: „Нищо особено.“ А всъщност си мислеше: „Всичко беше особено, всичко беше магия!“ Някакъв егоизъм я караше да повтаря: „Недей пораства, Хари! Остани си такъв завинаги!“

Лора усети болезнено първия ден, когато остави детето си в детска градина (за три часа). Всъщност тя плака дълго, след като Хари вече щастливо си играеше с новите си приятели. („Толкова е малък, Барн — жално каза тя предната вечер. — Та той е още бебе.“)

Досега не бе осъзнала до каква степен се е отдала на обичта си към него и затова дори и за толкова кратко време той й липсваше.

Въпреки че се заклеха да не го изследват и да не се суетят около него, забелязаха, че, когато беше почти на три години, Хари стана някак апатичен. И въпреки че пълнееше, не наддаваше на тегло.

Една вечер, докато го миеше, Лора повика Барни в банята.

— Пипни това — каза тя сериозно и докосна коремчето на Хари.

Той сложи ръка на мястото на нейната („Ох, тати, боли ме!“) и разбра какво имаше предвид тя — увеличен черен дроб и далак, което се нарича със страховитото име хепатоспленомегалия. Това беше кошмарът, който очакваха. Но не от това се бяха страхували. То нямаше нищо общо с мозъка. Беше съвсем различно.

В шест часа на другата сутрин след нощ на мъчителни самообвинения („Не трябваше да го оставяме да си играе на дъжда тогава!“ и „Аз съм виновна, завивах го прекалено много!“) Барни се обади на Адам Пари.

— Доведете го за изследвания да видим какво му е.

За двайсет и четири часа обкръжението на Хари се смени от детската площадка с болнична стая. Определено имаше признаци на патологично заболяване. Но какво? Взеха му безброй кръвни проби („Не искам вече да ме боцкат, моля ви!“ — писна Хари) и повториха онези, които не задоволиха Лора.

— Това е, за да ти помогнем, миличък — опита се да го успокои тя.

— Тук не ми харесва! Искам вкъщи! — При което Барни, досега мълчалив свидетел, намери сили да каже:

— Всички искаме да си отидем вкъщи.

Лекарите установиха, че поради увеличения далак Хари има тромбоцитопения — недостиг на тромбоцити в кръвта. Имаше опасност от спукване на далака.

Безкрайни редици от специалисти закрачиха край леглото на Хари: високи, ниски, дебели и слаби доктори. И все пак всички имаха едно общо нещо — свиваха рамене и си тръгваха. Лора и д-р Пари си блъскаха главата за възможни диагнози. Не бяха ли симптомите най-близки до болестта на Гошър? На което Пари отговори:

— Да, но може да е и случай на метахроматична левкодистрофия, а не е нито едното. Виж, Лора, ти си ми колежка, затова ще бъда искрен. Не знам какво, по дяволите, е това, не знам как да го лекувам. Знам само, че се развива…

Барни правеше всичко възможно да приема най-болните си пациенти, но прекарваше всяка свободна минута или с Хари, или в библиотеката на академията в проучване на детските болести.

Уорън се обаждаше всеки ден и питаше дали той, или Бъни могат да направят нещо, каквото и да е.

— Да — отговори Барни. — Не ме разбирай погрешно, Уор, но моля те, не ни безпокой! — и добави: — И моля те, не казвай на мама!

И двамата спяха в болницата, тоест болницата беше мястото, където не спяха. И как биха могли? Всеки час сякаш отмерваше влошаването на състоянието на детето им. Ако спяха, тъжно каза Лора, можеха да пропуснат цял час от живота на Хари. Седяха заровени в хартия и се опитваха да свържат различните констатации на различните специалисти.

— Трябва да има отговор — упорстваше Барни. — Някакъв общ знаменател.

Лора го погледна с безнадеждна тъга:

— Приеми го, Барни. Дори и да го открием, сигурно ще е прекалено късно.

— Не, Кастелано, не! — с тих гняв каза той. — Опитай се да поспиш. Аз ще използвам компютъра на болницата, за да видя какво ще ми даде връзката с националната библиотека по медицина. По това време едва ли ще го ползва някой друг.

Той тръгна, а тя се унесе в дрямка, която нито я ободряваше, нито притъпяваше болката. Следващият й спомен беше от един брадясал Барни, стоящ до леглото с компютърна разпечатка в ръка.

— Знам какво е — каза мрачно.

— Сигурен ли си?

Той кимна.

— Три пъти „Ура!“ за компютърната наука. Сега знам точно от какво ще умре синът ни.

Тя стана, сложи си очилата и взе листа.

— Ще ти спестя труда, Лора. Казва се РСС — синдром на Рийв-Страсбургер.

— Никога не съм го чувала.

— Открит е в края на миналия век от някакви учени в Лондон. Свързан е с липидните запаси и засяга миелиновата обвивка на всички нерви. В едно норвежко списание намерих статия, която обяснява причината. Произвежда се абнормален миелин поради липсата на един ензим — арил — сулфатаза В.

— Нещо като мултинлена склероза?

— Не, свързани са, но е по-различно. Склерозата е в резултат от демиелинация. А абнормалният миелин покрива не само нервите, но и черния дроб и далака.

— Господи, Барни. Това ми изглежда възможно! Ще се обадя на Пари.

— Може да почака, Лора — отвърна Барни с крайно изтощен вид. — Няма нужда да бързаш.

— Защо? Как се лекува? Компютърът даде ли ти някакво решение?

— Ето, избери си: трансплантация на костен мозък, трансплантация на черен дроб, антилевкемична хемотерапия. Чудесни възможности!

Той млъкна, защото усети буца в гърлото си, и каза: Нито едно не става! Всъщност никой не е надживял четири години.

Изведнъж грабна листа от ръката й.

— Какво беше пък това?

— Няма смисъл да го четеш. Това е най-гнусното заболяване, засяга всички сетива. Боже, на нас ли трябваше да се падне!

Лора се отпусна с плач в ръцете му.

Адам Пари пристигна малко преди седем, прегледа бележките на Барни и като съпостави с оценките на специалистите, потвърди, че Хари наистина страда от РСС.

— Макар че — призна той — не знам дали това изобщо ни води донякъде.

— Дотам — каза Лора — че на Хари му остават още няколко седмици.

— Не, по дяволите! — извика Барни. — Ще намерим изход! Ще преобърнем света за какви ли не доктори и шарлатани, ще отидем дори до Лурд. Не ме интересува какво ще правим! Докато Хари диша, ще се борим. Отивам в кабинета си да говоря по телефона. Лора, ти се обади на човека, с когото работеше в детската болница.

Преди тя да кимне, той беше излязъл.

Лора се прибра вкъщи и започна да телефонира. Първо на специалиста от Харвард.

— РСС? — смая се той.

— Да, професоре.

— Боже мой, не мисля, че съм попадал на такъв случай. Вижте какво, мога ли да дойда в Ню Йорк?

— Разбира се!

— Ще взема и хора от екипа си. Това е може би единствената им възможност да видят подобен случай.

Лора тресна слушалката. След това се обади на Дейн Оливър от здравната организация и го помоли да направи справка. Получи не само успокоения, но и разяснения. В края на краищата в института имаха непубликувана информация.

— Лора, поне теоретично има възможни лечения.

„Искам повече от теория Дейн“, помисли си тя, но се застави да го изслуша.

— Измененията в мелина са от един-единствен ензим.

— Знам, знам — каза тя. — Арил — сулфатаза В.

— Значи проблемът е ясен. Трябва да се набави липсващият ензим. Аз мисля, че има три възможности.

— Какви? — затаи дъх тя.

— Първо, можеш да опиташ трансплантация на съвместими кожни фибробласти. Разбира се, трябва да намериш подходящ донор, а това отнема време.

— Дава ли резултат?

— Никога не е било опитвано.

Добре, помисли Лора, да го оставим. Може да не успеем да намерим донор, а камо ли да успеем с опита.

— Какви са другите?

— Можеш да опиташ метода при деца с остеогенна саркома.

Искаш да кажеш, първо отровата, а после противоотровата, за да убие злокачествените клетки. Много е рисковано. Каква е третата?

— Ами — в гласа на бившия й шеф се усети внезапно неудобство. — Някои хора в института работят върху лабораторно получаване на ензими.

— Докъде са, Дейн? — припряно попита тя.

— Как да ти кажа, Лора — отвърна извинително Дейн. — Още се експериментира. Става дума за години, може би две-три.

— Дейн, ти знаеш какво е положението във всички лаборатории. Някой няма ли напредък?

— Всъщност на западния бряг има екипи, които се опитват да получат всички видове ензими — най-вече частни фирми. Има един човек, който явно е напреднал най-много, но той е особняк и едва ли ще успееш дори да говориш с него.

— Само ми кажи кой е, Дейн, моля те! — Стига този човек да има отговор, ако трябва, ще пълзя до Калифорния, помисли тя.

— Той има много продуктивна малка фирма — „Необиотика“. Един професионално непризнат гений — Питър Уайман, който…

— Знам го — бързо го прекъсна Лора. — Дай ми телефона му, аз ще свърша останалото. Как беше името на фирмата?

— „Необиотика“. В Пало Алто.

— Благодаря ти, Дейн. Не можеш да си представиш какво правиш за мен.

Той й издиктува телефона. После каза с безпомощност, която се усещаше в гласа му:

— Бих искал да можех да направя повече, Лора. Толкова съжалявам!

— Благодаря — едва чуто отвърна тя и остави слушалката да се изплъзне от ръцете й върху телефона.

След миг вече набираше Калифорния.

— Съжалявам, д-р Уайман не позволява да го безпокоят, когато е в лабораторията си — твърдо отговори секретарката.

— Кажете му, че се обажда Лора Кастелано и е наистина въпрос на живот и смърт.

Измина време, после се чу шеговит глас:

— Е, как е харвардският вариант на Мерилин Монро?

Лора не искаше да губи ценно време в закачки.

— Трябва да те видя, Питър! Възможно най-скоро!

— Поласкан съм — засмя се той. — Но аз съм женен мъж. Трябваше по-рано да ми се обясниш.

— Моля те! — настоя Лора. — Ще вземем първия самолет за Сан Франциско.

— Мога ли да знам кои сте вие?

— Мъжът ми Барни, аз и малкото ни момче. То е много болно, Питър. Трябва да те видим веднага.

— Защо мен? Аз съм научен работник, Лора. Не практикувам.

— Има особена причина.

Той въздъхна уморено и неохотно се съгласи:

— Добре. Най-удобно ще ми е късно вечер. Повечето от хората си отиват дотогава — това ми е времето за творческо мислене. Ако можеш, намини утре вечер около десет.

— А тази вечер?

— Толкова ли е спешно?

— Да, Питър. Само кажи, все още можем да успеем за обедния полет.

— Трябва да призная — надуто отговори той — че това събужда любопитството ми. Така или иначе, ще се радвам да те видя отново, Лора.

— Благодаря ти, Питър. Ще…

— Не бих казал същото за мъжа ти, но ако той дойде с пакета…

— Довиждане, Питър. Трябва да бързаме за самолета.

Докато Лора намери необходимия апарат да поддържа Хари по време на пътуването, Барни се обади на летището. Три часа по-късно самолетът излетя за Сан Франциско. Казаха къде отиват, само на Адам Пари.

— Нали ви е ясно — предупреди ги той — че може да се върнете без никакъв отговор.

— Всичко ни е ясно — каза Барни.

Хари беше почти упоен от лекарствата и Барни и Лора се редуваха да го държат на коленете си. Не защото нямаше място между тях, а защото имаха нужда да го докосват — заради него и заради себе си. Ако се случеше най-лошото, поне щяха да имат осезателни спомени: как го притискат към себе си, как го прегръщат толкова здраво, че Барни се бои да не го задуши. И най-важното: Барни искаше да защити сина си от всичко лошо. Непрекъснато повтаряше, за да успокоява и тримата: „Мама и татко никога няма да те оставят. Никога, никога, никога! Тук сме, Хари, тук сме.“ В същото време Лора бе обзета от натрапчивата мисъл: „Ако само можех да те върна отново в мен, Хари! За да те пазя!“

— Какво сладко момченце! — забъбри стюардесата. — И толкова послушно. За първи път ли лети?

— Да — кимна Лора. И си помисли: „А може би и за последен.“

На летището наеха кола и тръгнаха веднага към студентския хотел в Пало Алто. И двамата бяха изтощени от пътуването, часовата разлика и най-вече напрежението. Опитваха се да поспят до срещата с високомерния Уайман (тя се падаше в един през нощта тяхно време). И непрекъснато обсъждаха стратегията: Трябваше ли Лора да отиде сама? Трябваше ли да вземе Хари? Или да отидат и тримата? Дали Питър ще се подразни при вида на двама свои колеги, за които знае, че го ненавиждат? Или ще прояви съчувствие към страдащото семейство, на чието единствено дете оставаха дни, а може би часове живот.

Накрая Барни реши:

— Отиваме всички. Искам това копеле да ме гледа в очите. И в твоите. И на Хари. Да видя дали има поне една молекула човечност в тоя студен човек.

Минаха покрай Ел Камино Реал и стигнаха до изненадващо скромна правоъгълна тухлена сграда, на която светеше малък знак, „Необиотика“. Щом Барни спря на вратата, разбра къде са отишли парите на корпорацията. Двама въоръжени пазачи ги помолиха да излязат, за да ги претърсят. Дори накараха Лора да отвие одеялото, в което носеше Хари.

След като минаха през стъклената врата, охранявана от друга двойка мъже, стигнаха до рецепцията, където седеше още един пазач. Представиха се и им бе отговорено да чакат. Седнаха и сложиха спящото дете на коленете и на двамата. Спогледаха се невярващо. Не знаеха точно защо са тук. Може би щеше да се окаже просто една задънена улица на западния бряг. А и Хари избра точно този момент да се събуди и да заплаче, уплашен от непознатото обкръжение. Лора едва успя да го успокои, когато Питър Уайман се появи облечен в лабораторна престилка.

— Е, здравейте, стари приятели — саркастично ги поздрави той. — Тук сте доста далеч от цивилизацията. Какво води планината при Мохамед?

Лора тихо каза:

— Питър, това е Хари, момченцето ни.

— О! — каза бившият им състудент.

Настъпи неловко мълчание. Барни притеснено попита:

— Ъ-ъ, може ли да влезем някъде да поговорим?

Питър погледна часовника си.

— Надявам се, че няма да е дълго.

Барни пое Хари и стана.

— Не се безпокой, Питър, няма да загубим ценното ти време!

Имаха чувството, че иска да видят кабинета му: голямото бюро, свръхмодерния телефон, многобройните трофеи по стените. Искаше да видят, че макар и отхвърлен от късогледите очи на Харвард, за света той беше гигант. И наистина растеше с всяка минута.

— Добре — разположи се той в масивния кожен стол. — Какъв е проблемът?

Барни беше репетирал думите си милион пъти по време на полета. Сега измънка само най-важното: единствената надежда за Хари е вкарването на чистия ензим.

— Съгласен съм — каза Питър, за пръв път заинтригуван. — Това може да свърши работа. Но както знаете, здравеопазването поставя строги изисквания при одобряването на лекарства за употреба от хора. Не искат друг подобен случай като с талидомида, нали? А моят синтетичен АС-В е едва на втория проверочен етап. Незаконно е да ви го дам — и добави: — Възможно е да го убие.

Лора не издържа:

— Моля те, Питър, не го оставяй да умре, без да му дадем шанс!

Барни стана и настоя:

— Слушай, Уаймън! Заедно сме казвали Хипократовата клетва. Забрави здравеопазването! Погледни умиращия ми син! Ще ни оставиш ли да си тръгнем оттук и да го заведем направо на гробището?

Стреснат от резкостта на Барни, Питър нервно погледна часовника си. Никой не помръдна.

Тогава Барни отново заговори:

— Разбра ли какво ти казах, Питър?

— Не съм практикувал много отдавна. И то не педиатрия. Но синът ви ми се струва много зле. Защо не го заведете в детската болница й не го сложите на системи?

— И после? — попита Барни.

— После, ще ви се обадя утре в десет вечерта.

— Не може ли по-рано? — примоли се Лора.

— Имам нужда да помисля — сухо каза Уаймън. — Това е много сериозно нещо. Оставете на някоя от секретарките координатите си.

Излязоха като вцепенени от кабинета, минаха по дългите коридори, през стъклената врата, покрай охраната, стигнаха до колата. Без да продумат. Хари отново спеше на рамото на баща си. Барни усещаше, топлата му бузка. Има температура, помисли си.

— Какво ще кажеш, Кастелано? — гласът му бе дрезгав от напрежение.

— Мисля, че е прав за едно, Барн. Трябва да заведем Хари в болница. Там ще е на по-сигурно място.

В детската болница в Сан Франциско попаднаха на хора. Грижовни хора, които пренебрегнаха формалностите, за да настанят Хари в легло и да го включат на система възможно най-бързо. Прекалено уморени, за да ходят където и да е, Барни и Лора спаха върху дюшеци в стаята на Хари. Събудиха се рано. Разликата в часовете още объркваше биологичния им часовник. След като видяха, че състоянието на Хари не се е променило, тръгнаха да търсят кафе. Тъкмо стигнаха до асансьора, когато една сестра ги повика от стаичката си:

— Д-р Ливингстън, търсят ви по телефона.

И двамата хукнаха обратно като луди.

— Кой е? — попита Барни сестрата.

— Д-р Голдстайн, завеждащ педиатрията. Тя каза, че познава и двама ви.

— Голдстайн? — Лора се учуди не по-малко от Барни. — Това говори ли ти нещо?

Барни сви рамене и взе слушалката:

— Д-р Ливингстън е на телефона.

— Добре дошъл в Сан Франциско — се чу женски глас с особен акцент, който той помнеше. Сузи Хзианг.

— Сузи! Ти ли си д-р Голдстайн?

— По силата на брака ми с д-р Майк Голдстайн — отговори тя. — Видях името ти в списъка на новопостъпилите и исках да разбера дали мога да ти помогна.

— Много си мила, но освен ако не си открила лекарство срещу РСС миналата вечер, едва ли ще можеш. Все пак, ако си свободна, ще се радваме да пием заедно кафе.

— Ще сляза веднага щом видя момченцето ти.

Барни и Лора човъркаха бърканите си яйца, когато Сузи влезе в почти празното кафе.

— Много е сладък — сърдечно каза тя и продължи сериозно: — Но е ужасно болен. Какво ви води чак тук?

— Дълга история — въздъхна Барни — но вече свикнах да я разказвам с малко думи.

— Уайман трябва да ви помогне! — натърти Сузи. — И той би трябвало да има човешки чувства.

— Не бих се обзаложила — подметна Лора. — Успешно създава впечатление на бездушен.

— Кога ще ви каже?

— Довечера в десет.

— Защо му трябва толкова време?

— Не знам — каза Барни. — Неговите разсъждения са извън границите на моя ум.

— Защо не дойдете у родителите ми, преди да отидете при него? Ще ядем истинска кантонезка вечеря, а и искам да ви запозная с баща ми.

Не знаеха какво да отговорят. От една страна, искаха да са при Хари. От друга страна, знаеха, че всяко откъсване от постоянния пъплещ страх е за предпочитане.

— Ето адреса. Оттук се стига лесно. Съжалявам само, че Майк е на конгрес по неврология в Тексас. Както и да е, ако решите, всички сме си вкъщи след шест часа.

Благодариха й и тя се извини, че я чака визитация.

Прекараха деня край леглото на Хари. Единствените им реплики бяха „Колко е часът?“ и все един и същ отговор: „Само две минути откакто ме пита за последен път.“

Щом наближи вечерта, увиха малкия си син, който беше спал през повечето време, и помолиха да го изпишат. Защото решиха, че, ако Уайман каже „не“, искат да са сами с Хари, извън болницата, когато умира.

Малко преди шест минаха по хълма от Юниън Скуеър през украсения като пагода в бяло и зелено портал, чиито дракони сякаш казваха: „Зарежи модните западни идеи и ела в един стар източен свят.“ По главната улица бяха наредени сувенирни магазинчета, предлагащи Китай в пакетче, за да си го занесеш у дома в Южна Дакота. Отляво и отдясно се разклоняваха улички, украсени така, че китайските им обитатели да се чувстват уютно. Лампи като фенери осветяваха тротоара, имената на пресечките бяха написани на английски и кантонезки.

— Виж, Хари — каза Барни с пресилен ентусиазъм. — Не е ли страхотно? Представяш ли си как се е чувствал Марко Поло, когато за пръв път е видял нещо такова?

Лора си замълча. Просто остави на мира Барни, чийто здрав разум бе наясно, че Хари е прекалено трескав, за да разбере какво му казват.

Родителите на Сузи живееха в апартамент на приземния етаж. Китайски надпис на прозореца съобщаваше, предположиха те, че това е кабинетът на лекар от Ориента, чиято медицина предхождаше Хипократ с поне две хиляди години. Д-р Хзианг, жена му, Сузи и неомъжената й по-малка сестра седяха, облечени в копринени халати, и пиеха чай. Щом влязоха, възрастният мъж стана и каза нещо на кантонезки. Сузи преведе:

— Татко ви казва, добре дошли вкъщи и че ви съчувства за детето. Пита дали ще му позволите да го прегледа.

Барни и Лора се спогледаха. Нищо лошо не може да му направи, помисли си Лора, той е истински лекар в крайна сметка. Просто не е нашият тип лекар.

Барни кимна и каза:

— Благодаря много.

Д-р Хзианг ги повика в една друга стая, задръстена от горе до долу с кутии с билки, всяка от тях надписана на китайски. Сложиха трескавото дете на масата за преглед и го хванаха за ръце, докато докторът бавно и прилежно прокарваше пръсти по различни части на ръката му.

Само ръката ли?

— Той измерва дванайсет различни пулса — обясни Сузи. — Това е обичайният ни начин за поставяне на диагноза.

Д-р Хзианг отвори устата на Хари и огледа езика му с увеличително стъкло. Бързо каза нещо на Сузи на китайски.

— Татко казва, че може да приготви лекарство за сина ви, и пита разрешавате ли да му направи акупунктура.

— Ще го боли ли? — попита Барни.

— Не, не когато я прави баща ми.

И отново Лора и Барни се попитаха само с поглед и се съгласиха.

Процедурата отне почти половин час. Д-р Хзианг поставяше иглите си предимно върху и около ухото. После се извини и отиде да приготви лекарството.

— Хари може ли да пие? — попита Сузи.

— Да, слава Богу! — каза Лора.

Хари беше буден, когато най-после седнаха да вечерят. Зяпаше ококорен това, което без съмнение приемаше за карнавалните костюми на семейството. Посочи брокатния рисунък по чеонгсама на мисис Хзианг и промълви:

— Мамо, виж птиченцата.

Мисис Хзианг може би го разбра или просто се досети и му се усмихна. Хари попита Лора:

— Защо са по пижама?

На което Барни отговори:

— Сигурно защото си лягат рано. Не като теб, шампионе, да стоят будни до късно вечерта.

За облекчение на Лора детето поемаше течности по-лесно. Не само че изпи лекарството, което д-р Хзианг грижливо бе забъркал (по изражението на Хари личеше, че има отвратителен вкус), но си и хапна от супата. Когато си тръгваха, докторът им даде малко шише с лекарството, за да пие още два пъти същата вечер и отново на другия ден. Лора любезно благодари.

Беше едва девет и тридесет, когато пристигнаха в хотела, но вече ги чакаше съобщение: „Моля идете при д-р Уайман в десет часа довечера.“

Разбира се, отидоха по-рано, защото приеха поканата като положителен отговор на молбата им. И бяха прави. Макар че и в щедростта си Уайман си остана непоправим.

— Не искам никакво циврене или благодарности, още повече че не е ясно какъв ще е резултатът. Трябва да знаете, че реших да го направя, защото вярвам, че ще си затваряте устата.

Подаде им кафяв плик. Барни усети, че вътре има няколко стъклени ампули.

— Опитайте с един милилитър и ако го понася добре, удвоете дозата след два часа. После по три пъти на ден още четиридесет и осем часа. Дал съм ви спринцовки за еднократна употреба — от фирмата.

Лора кимна.

— Ще съм ви благодарен, ако не го инжектирате тук. И ме уведомете каквото и да стане, може да е решаващо за изследванията ми.

Как трябваше да благодарят на този коравосърдечен негодник? Уайман реши проблема им, като погледна часовника си и отсече:

— Трябва да тръгвам.

И все пак не помръдна. Усетиха, че се опитва да им каже нещо. Най-после измънка:

— Ъ-ъ, знам как бих се чувствал, ако беше някое от децата ми. Тоест… — без да може да довърши мисълта си, Питър само погали бузката на Хари. И преди посетителите му да успеят да кажат нещо, се изпари.

Върнаха се в хотела с главоломна скорост, втурнаха се в стаята, сложиха Хари нежно на леглото и дръпнаха пердетата. После се погледнаха безпомощно.

— Искаш ли аз да му бия инжекцията? — тихо попита Барни.

— Мога и аз — сковано отвърна Лора. Барни призна:

— Моля те, Кастелано. Мен не ме бива, а и не мога да забия игла в собствения си син.

Хари изплака, когато Лора инжектира една ампула от течността в крака му. После изведнъж притихна. Те се ужасиха. Дали не го убиха? Стояха вцепенени от двете страни на леглото, втренчени в детето. След няколко секунди, които им се сториха вечност, Лора се наведе и сложи пръсти върху китката му.

— Има пулс, Барни. Равен както преди.

— Мислиш ли, че лекарството го упои?

Тя поклати глава.

— Всички изкарахме два ужасни дни. Представи, си колко уморен е бил.

Взе Хари в ръце и го прегърна. Барни докосна челцето му.

— Още е горещо като Сахара. Колко време мина от инжекцията?

— Четири-пет минути. Успокой се, Барни. Дори и да е вълшебно хапче…

Думата „вълшебно“ заседна на гърлото й. „Ако има бог, помисли си тя, той не ми е задължен.“

— Лора — тихо каза Барни — легни или поне седни.

— Прекалено съм нервна — тя положи Хари на леглото.

— Искаш ли да поръчаме нещо?

— Не съм гладна, а ти?

— Не, но убива времето. А и… ще имам какво да правя.

— В края на коридора има автомати — защо не си вземеш нещо оттам?

Той одобри предложението.

— Какво да ти донеса?

— Нищо. Каквото и да е. Стига да не е вкусно.

Той знаеше какво иска да каже тя: „Отричам се от всички земни удоволствия, дори от сладостта на шоколада, нека въздържанието ми да бъде последната част на жертвата, необходима да омилостиви гневното божество.“ Втурна се навън.

Дългият коридор беше постлан с нещо като сив торф. Тичайки по него, Барни усети физическо облекчение. Но не можеше да избяга от мислите си. За Бога, Хари, толкова си мечтаех как ще тичаме двамата по горски пътеки, покрити с листа. Как ще си говорим по мъжки. Как ще ти кажа за всички глупави грешки, които съм правил, за да се поучиш от тях. А сега какво мога да те науча? В този момент искам само да продължаваш да дишаш. Нещо, на което не мога да те науча. Или да направя вместо теб.

Той се върна бавно в стаята с две чаши. Лора седеше втренчена в лицето на Хари, без да смее да мигне, за да не изпусне и най-малката промяна.

— Не е помръдвал — каза тя автоматично.

— Може би просто спи дълбоко. Забеляза ли някакви бързи движения на очите?

— Не.

С други думи, ако спеше, той не сънуваше.

Лора сложи колата си на нощната масичка и лапна едно парче лед. Очите й не изпускаха Хари. Може би огромната й любов някак щеше да го излекува.

— Може ли да поговорим — колебливо попита Барни.

Лора кимна.

— За какво искаш да говорим?

— О, ами за разни неща. Например, дали да го запишем в държавно, или в частно училище. Или кажи нещо за себе си.

— Какво мога да ти кажа, което вече да не знаеш? — тъжно се усмихна тя.

— Можеш да си представиш какъв би бил животът ти, ако вашите не бяха се преместили в Бруклин.

Тя го погледна и отговори без думи. Очите й казваха: „Без теб нямаше да имам за какво да живея.“

Той мислеше същото за себе си.

Но и двамата се чудеха как и дали щяха да преживеят загубата на Хари. Не, по дяволите, все още не е станало! Те не можеха да понесат дори мисълта.

— Може ли да го подържа малко?

Някак си мина половин час. Барни докосна челото на спящото момче. Погледна Лора и каза може би с пресилен оптимизъм:

— Кастелано, мисля, че температурата е спаднала.

Лора пипна лицето на Хари, погледна Барни и си помисли: „Самозалъгване.“ Но отговори:

— Може би.

„Нека живее с илюзиите, ако му помогнат да не откачи“.

Болното дете продължи да спи, докато Барни й Лора дебнеха часовника, за да опитат с втора доза след сто и двайсет минути.

Този път инжекцията събуди Хари и Лора реши да използва момента и да му даде някаква течност. Но имаха само отварата на д-р Хзианг и кола. Тя се спря на отварата.

Макар полузаспал и с температура, Хари си имаше собствено мнение. Щом Лора поднесе лекарството към устните му, той разтърси глава и запротестира:

— Искам бабалков сок!

— Виж какво, малкото ми — предума го Лора. — Пийни си от това и ти обещавам, че утре ще пиеш ябълков сок, колкото си искаш.

Тогава жаждата надделя над предпочитанията и Хари глътна, мръщейки се.

— Как се чувстваш? — попита го Барни.

— Спи ми се, тате.

— Ами тогава — каза Барни с фалшиво безгрижие — защо не нанкаш? — гласът му затихна. — Добре е да поспиш.

Докато го целунат, той вече се унасяше. Лора го остави на леглото и се върнаха на поста си от двете му страни. Сега бяха прекалено уплашени дори да разговарят, затова Барни включи радиото, намери някаква популярна станция в Сан Франциско и се заслуша в спор за ресторантите с жени по монокини. „Ако могат да ходят така по плажа, защо да не си показват бомбите, където си искат? Искам да кажа, мой човек, че законът трябва да е последователен.“) След като мълчаливо размишлява петнайсет минути, Барни прекъсна спора и измърмори:

— Как ти се струва това, Кастелано? Двама квалифицирани лекари стоят в един мотел в една откачена страна с умиращо дете и се опитват да повярват, че змийската отрова на някакъв егоцентрик ще го спаси. Смяташ ли, че сме с всичкия си?

Лора поклати глава.

— Не знам, честно казано, не знам — тя замълча за миг и после добави, поглеждайки Барни право в очите:

— Но ако Хари умре, не искам да живея повече…

— Лора…

— Така е, Барн. И ти няма да можеш да ме спреш.

Той не протестира, защото самият той не беше сигурен как би живял без сина си.

През това време чуваха как Хари диша, а водещият радиопрограмата разпитваше някакъв от така наречената Църква на Ерос. Положението ставаше прекалено сериозно. Барни стана и спря дърдоренето. Погледна Хари и докосна челото му. Този път беше сигурен.

— Кастелано, заклевам се, че няма температура. Пийни го, де!

Нямаше нужда, тя виждаше по променения цвят на лицето, че Барни е прав. Бързо опипа коремчето му.

— О, Господи! Далакът му!

— Какво! — уплаши се Барни.

— Не е толкова увеличен, Барн. Вече не е толкова увеличен. Май това проклето нещо ще му помогне.

Цяла нощ бдяха. Този път не за да гледат как синът им умира, а как се връща към живот.

В седем и половина сутринта Лора стресна Барни, като му каза:

— Искам да отида на църква!

Барни кимна.

— Знам какво ти е.

Лора обясни:

— Барн, трябва да кажа „Благодаря!“ на някого. А днес поне смятам, че има Бог, да ме чуе.

— Права си. Хайде да отидем всички!

Погледнаха сина си, който беше седнал в леглото.

— Мамо, искам вкъщи! — изхленчи малкият Хари. — На Мечо му е мъчно за мен.

Църквата на университета беше на десет минути път. Тръгнаха по алея с дървета. В този ранен час голямата като катедрала сграда (контрастираща със скромното си предназначение) беше толкова празна и тиха, че почти чуваха туптенето на сърцата си. За пръв път в земния си живот Лора коленичи да се моли и не знаеше как да започне. Наведе глава и се надяваше, че мислите й ще стигнат, където трябва.

Барни стоеше, държеше Хари и го гледаше. Меката утринна светлина влизаше през високите изрисувани прозорци и си играеше по лицето на детето, като го озаряваше сякаш с вълшебна аура.

За момент той се замисли за черната нощ в душата. Дали беше нощ, или магия — която той, Лора и Хари бяха преживели. Какво беше това, запита се той. Ензимът на Уайман? Китайската отвара? Докосването на лекаря? Родителската любов? През по-голямата част от живота си бе изучавал медицината и сега разбра, че всъщност никога няма да разкрие загадките й. Защото медицината е вечно дирене на причините, които обясняват последствията. Науката не може да разбере чудото.

Лора се изправи.

— Сега искам аз да го подържа — прошепна тя.

Барни върна Хари в ръцете на майка му. Прегърна Лора и сина им. И заедно излязоха на утринното слънце.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.